© de la conferència i de l’edició de les Notes
autobiogràfiques de Joan Maragall, Glòria Casals

Com si entrés en una pàtria

Amb Mireia Chalamanch i Oriol Genís

Dramatúrgia i direcció de Josep Maria Miró

Fotografies i autògrafs de Joan Maragall cedits
per l’Arxiu Joan Maragall – Biblioteca de Catalunya

Versos del títol extrets del poema «Després de la
tempestat» de Visions & cants, 1900

Disseny: Eumogràfic

Impressió:

Dipòsit legal

Edició a càrrec de
l’Oficina de l’Any Joan Maragall

Institució de les Lletres Catalanes
Portal de Santa Madrona, 6-8, primera planta

08001 Barcelona

anymaragall@gencat.cat

www.joanmaragall.cat

JOAN
MARAGALL

Beneita sies, tempestat passada,
perquè fas alçar els ulls a la llum nova!

L’Any Maragall commemora els
cent cinquanta anys de la naixença
i els cent anys de la mort del poeta

Palau de la Generalitat
Barcelona, 2 de març de 2010

Joan Maragall va néixer a Barcelona el 10 d’octubre de 1860 i hi va morir el 20 de desembre del 1911. En mig segle de vida, Maragall va construir una obra poètica que és alhora personal, ben del seu temps i amb una enorme capacitat de projecció popular. I la seva veu, com a poeta i sobretot com a intel·lectual i a través dels articles en la premsa, va esdevenir un veritable referent col·lectiu. Que més d’un segle després continua viu i irradia influència.

El pròxim mes d’octubre farà cent cinquanta anys del naixement de Joan Maragall i catorze mesos després se n’escaurà el centenari de la mort. El doble aniversari motiva la celebració d’un Any Maragall, que amb aquest acte es presenta públicament. Un Any que ha d’oferir una nova oportunitat de rellegir el poeta, de recordar l’intel·lectual i de reconèixer la vitalitat del seu llegat, indiscutible i poc discutida, tot al llarg del segle XX.

Una oportunitat, també, de preguntar-nos el que ens pot dir i ens diu avui. A cadascun dels seus lectors i col·lectivament. Com a poeta i com a intel·lectual. Sobre la força de la paraula i la capacitat transformadora de l’art. Sobre la nostra realitat nacional i la relació amb les realitats veïnes. Sobre els valors de l’ésser humà i de la societat que els adopta.

Sobre tot això, sobre molt més, va parlar Maragall en vida i ha parlat després la seva veu. Sobre tot això i més encara ens pot dir moltes coses. El nostre repte és tornar-hi per aprendre a llegir-les. Estem segurs que val la pena fer-ho. Perquè Joan Maragall és un dels elements del nostre patrimoni literari ja indiscutiblement clàssic.

ORIOL IZQUIERDO

Director

Institució de les Lletres Catalanes

GLÒRIA CASALS

Joan Maragall: «...una herència que no podia anar sencera a ningú»

Glòria Casals (Barcelona, 1954)
És professora del Departament de Filologia
Catalana de la Universitat de Barcelona.
Ha preparat l’edició crítica de la poesia
de Joan Maragall i té en projecte l’edició
i l’estudi de la correspondència
amb el cercle d’amics més íntims.

1.

Joan Maragall va néixer a Barcelona el 10 d’octubre de 1860 en una família petit burgesa dedicada al tèxtil. Va estudiar Dret, però exercí poc la professió, convençut com estava de la seva vocació poètica, influït, sobretot, per les descobertes literàries i musicals que fa a la Universitat de la mà dels seus companys (Roura, Lloret i, en especial, Soler i Miquel), i després, de Guimerà, Sardà, Yxart i Oller, amb els quals coincidirà a l’Ateneu. Després de publicar alguns poemes de temàtica, forma i qualitat variables a la premsa, el 1891, el mateix dia que es casava amb Clara Noble, i quan feia poc més d’un any que treballava al Diario de Barcelona com a redactor i secretari personal del seu director, Joan Mañé i Flaquer, Maragall rebia dels amics l’edició no venal de Poesías, recull d’obra pròpia i d’algunes traduccions de Goethe, i punt sense retorn en la seva carrera com a poeta. En aquests anys d’aprenentatge Maragall anirà resolent interrogants i afirmant posicions. Festejarà amb la deriva anarquitzant de Voltaire i Rousseau alhora que s’enlluernarà amb el vitalisme aristocratitzant de Goethe. Acceptarà i no combatrà mai la diglòssia del moment: una llengua per als sentiments i les emocions, una altra per a les opinions i els judicis. La poesia i les traduccions seran en català; en castellà la major part dels articles periodístics. Els vuitanta seran també els anys de les primeres reflexions escrites sobre la poesia. No seran formulacions elaborades que recolzin en teories concretes, ni expressió d’un sistema de pensament perfet. Més aviat fan pensar en la necessitat de justificació del que tot just comença, en els exercicis d’autodisciplina que s’imposa l’Artista quan pren consciència de la seva vocació (com Heine, Longfellow, Lamartine o Bécquer). «La Naturalesa és Déu Pare, l’Art Déu Fill, l’Amor és Déu Esperit Sant, que són un sol Déu: la Bellesa. Això per a mi és tot», escriurà en les Notes autobiogràfiques de 1885. Amb Goethe transitant tot al llarg de la seva vida, adaptant-lo i reassimilant-lo segons el moment, Maragall va experimentar amb naturalitat i sense contradiccions aparents, tot i que amb intencions i resultats diversos, algunes de les variades propostes estètiques del moment (decadentisme, vitalisme d’arrel nietzscheana, un lirisme directe i primari, expressiu i sensual, classicisme), i va esdevenir capdavanter de la modernitat que s’obria pas en la Barcelona que canviava de segle. Maragall va ser un autèntic professional de l’escriptura amb l’avantatge, però, que no va dependre mai de la professió per viure. L’octubre de 1910 farà un emocionat tribut al seu pare a qui reconeixerà que li «deixà, com fruit del seu treball de tota la vida, en una posició material desembarassada d’on ha eixit el meu desembaràs moral i ha sigut base de sa altesa, perquè jo no hi he posat res del meu esforç». Maragall agraïa una determinada situació econòmica, però sobretot, el que per a algú que volia ser escriptor això significava: la seva absoluta independència. Per exercir la professió d’escriptor va disposar de les plataformes periodístiques més importants (el Diario de Barcelona, La Veu de Catalunya; L’Avenç, Luz, Catalònia); de les tertúlies i grups intel·lectuals i artístics (com l’Ateneu, els Quatre Gats, la Sala Parés, el Liceu, el Principal o les societats musicals), i d’una recepció no sempre favorable però sí regular dels llibres que publicava: Poesies (1895), Ifigènia a Tàurida (1898), Visions & Cants (1900), Elogi de la paraula (1903), Les disperses i el volum d’homenatge Artículos (1904), Enllà (1906), Tria, Elogi de la poesia (1909), Pensaments de Goethe, Olímpica I de Píndar (1910) i Seqüències (1911). Nausica (estrenada el 1912), i la traducció dels Himnes homèrics (1913) seran pòstums.

Coetani de Matisse i van Gogh; de Valéry, Rilke i James; de Freud i Bergson; d’Einstein; de Mahler i Debussy, Maragall se situa, com diu Arthur Terry, «en la línia de poetes-pensadors que li ve de Goethe, passant per Carlyle, Emerson i Nietzsche», els quals van redefinir conceptes que, a base de repetir-se, s’havien buidat de contingut o s’havien convertit en clixés: Bellesa, Art, Inspiració, Paraula, Cançó, Ritme. I amb la redefinició, la dissidència. Sense la renúncia imprudent a la tradició ni l’abraçada cega i desafiant de la modernitat, sinó a base de sumar l’experiència personal i literària a les experiències literaturitzades dels altres, Maragall aconseguirà, d’una banda, crear una escola maragalliana de qualitat i ressò desiguals i, d’una altra, ser un referent en alguns dels grans motius de Salvat-Papasseit, Riba o Espriu.

Va morir la matinada del 20 de desembre de 1911.

2.

El 27 d’octubre de 1911 Maragall era a la casa del davant amb Antoni Rubió i Lluch, Miquel Fargas i Roca, Pere Coromines, Àngel Guimerà, Lluís Segalà i Eugeni d’Ors. Formava part de la Comissió de l’Institut d’Estudis Catalans que va presentar a l’aleshores alcalde Salvador de Samà i Torrents, marquès de Marianao i de Vilanova i la Geltrú, la sol·licitud d’ajuda econòmica per a l’ampliació de la Biblioteca de Catalunya. Entre altres coses el missatge, redactat per Maragall, deia:

L’Institut d’Estudis Catalans torna a acudir a la Representació de la Ciutat demanant-li nous socorsos per aquella Biblioteca que, essent una de les primeres necessitats de la nostra cultura, l’Institut ha de considerar-ne la creació com un de sos primers deures.

[...] Que mai no pugui dir-se d’aquesta Barcelona nostra que vós regenteu, Excel·lentíssim Sr., allò que el Mestre Menéndez Pelayo [...], ha pogut dir d’aquella Barcelona, per anys i segles impotent de crear una veritable Universitat d’Estudis; diu:

«Aquella poderosa y opulenta ciudadanía que en tantas cosas rivalizó con las repúblicas italianas y dió tan altos ejemplos de amor patrio, de virtudes cívicas, de resistencia a la tiranía y de heroico tesón en sus resoluciones, moviendo a asombro a sus mismos enemigos; aquel patriciado mercantil afluente en riqueza y lujo, no sólo suntuario, sino artístico, no se distinguió nunca por la protección a las letras, que debieron mucho más a los reyes de la Casa de Aragón, especialmente a D. Pedro IV y a D. Juan I».

Que mai no pugui dir-se semblant cosa de nosaltres [...]

A vós, Excm. Sr., a vosaltres prohoms de la ciutat, a tu ciutat mateixa, et toca veure si et convé aquest risc; i nosaltres venim a fer-te’l present, a fi que mai que sies cridada a judici davant la història, puguis dir que no saps el perquè de com t’han anat les coses. [...]

La sol·licitud va ser atesa, i amb la nova dotació econòmica la Biblioteca va enfilar en millors condicions el camí cap a constituir-se en el que ara és i representa.

Avui, ens podem reunir aquí i inaugurar aquest Any Maragall perquè la família primer i després la Biblioteca per la qual Maragall va demanar ajuda, han preservat el seu llegat, que és el nostre patrimoni. Estem parlant d’un escriptor, bàsicamente un poeta, però no exclusivament, i la seva obra la constitueixen els manuscrits i edicions de poemes, narracions, articles i assaigs, traduccions i cartes, agendes i dietaris, notes autobiogràfiques, apunts de classe, àlbums poètics, etc.

La importància de tot això —dels textos— la sabia molt bé Clara Noble quan el 18 de desembre al vespre, pocs dies abans de morir, li va preguntar què s’havia de fer amb la seva obra, a la qual pregunta Maragall va contestar: «Lo que valga algo, quedará o vivirá para siempre, y lo demás...» (Dietari de Clara Noble). Fins el 1944, de la feina de replega, classificació, datació i edició se’n van ocupar Clara i els fills més grans, de manera especial Helena i Joan Anton. Morta la mare, els fills van pensar en la necessitat d’ajuda professional per ordenar convenientment i de cara a la seva utilització pública tot el material bibliogràfic que a poc a poc anava generant la figura de Maragall. El 14 de juny de 1983 van signar un conveni mitjançant el qual cedien part de la casa, els mobles i l’Arxiu a la Generalitat. La donació es va fer efectiva el 10 de gener de 1991, i el 26 d’abril de 1993 l’Arxiu Joan Maragall es va inaugurar i obrir al públic com a centre adscrit a la Biblioteca de Catalunya. La directora actual, senyora Dolça Tormo, ha continuat amb il·lusió i nervi la feina de les persones que la van precedir en el càrrec.

Gira, efectivament, el món i torna al Born.

3.

En la commemoració dels 150 anys del naixement i dels 100 de la mort de Maragall, s’imposa una revisió de la feina que s’ha fet i una proposta d’objectius per al futur. Fem-la, aquesta reflexió, en tres àmbits concrets.

a) En primer lloc, el de la difusió de l’obra. Molt poc després de la mort del seu marit, Clara Noble va engegar l’ambiciós projecte d’editar les Obres completes de Maragall, que van sortir entre 1912 i 1913. L’edició es va vendre molt bé a Catalunya; a fora va ser un desastre, segons que es desprèn d’una nota d’Unamuno al Mundo Gráfico del 4 de febrer de 1914:

A primeros de noviembre pasado recibí una carta de D. Gustavo Gili, el editor de las Obras completas de Juan Maragall, dándome una noticia que me dejó asombrado. La noticia era la que fuera de Cataluña no se habían vendido en el resto de España más que seis ejemplares de dichas obras completas.

El 1918 Gili en va fer una nova edició amb l’ortografia regularitzada segons la normativa de l’Institut d’Estudis Catalans. El 1929 els fills de Maragall van iniciar unes noves Obres completes presentades com a Edició definitiva. El dos últims volums, 24 i 25, van sortir el 1955.

L’Editorial Selecta, seguint el seu pla de publicació d’obres completes a la «Biblioteca Perenne», treu el 1947 un volum dedicat a Maragall dividit en dues parts: «Obra catalana» i «Obra castellana». Tot indica que la censura hi ficà cullerada. El 1959 es comencen a preparar unes noves Obres completes en edició mancomunada d’Editorial Selecta i dels Fills de Joan Maragall. Qualificades en la nota de presentació d’«autèntic monument bibliogràfic», l’edició és, sens dubte, la peça principal de la doble commemoració dels anys 1960-1961: el centenari del naixement i el cinquantenari de la mort. El volum I porta un pròleg de Carner; el II, de Pedro Laín Entralgo.

El 1947 els fills de Maragall havien publicat la poesia completa del pare en un sol volum, titulat Poesies, en el qual apleguen i ordenen la totalitat de l’obra sota diferents epígrafs (Claror, Visions, Cants, Vistes al mar, Les muntanyes, etc.), que és també l’ordre amb què la poesia apareixerà a les Obres completes en dos volums de Selecta. El 1986, sota el segell de l’Editorial Empúries, Enric Bou intenta recuperar l’ordre dels poemes segons els llibres publicats en vida. A finals del 1984 l’Editorial Castalia publica en dos volums l’Obra poètica de Maragall en edició bilingüe català-castellà, a cura d’Antoni Comas. Cal esmentar també les edicions de llibres solts: de Nausica (1923, 1983); El comte Arnau, (de l’edició de bibliòfil del 1937 a la d’Antologia Catalana del 1974) i les edicions escolars.

D’entre les moltes antologies de textos de Maragall en sobresurten quatre: l’Antologia poètica que Riba va preparar el 1954 i l’Antologia poètica d’Arthur Terry del 1981; el volum Vida escrita. Ensayos, antologia dels elogis i d’articles castellans seleccionada per Riba i publicada a Madrid el 1959, i el volum Joan Maragall. Poesía, amb tria de Joaquim Molas i traducció al castellà d’Ángel Crespo del 1993.

Fem números: en quaranta-vuit anys, els que van del 1912 al 1960, s’han fet cinc edicions (i algunes reedicions) d’Obres completes; afegim-hi les tres edicions de Poesia completa entre 1947 i 1984; dues antologies de poesia; una de prosa i una de poesia en castellà que són quatre puntals. I uns quants (pocs) títols de llibres solts editats en formats i circumstàncies ben diferents. Ah!, no ens n’oblidéssim: mentrestrant, al carrer, una monarquia que feia aigües, una dictadura (la de Primo de Rivera), una república, una guerra civil, un exili i una altra dictadura que tot just estava a la meitat del seu recorregut.

Avui, 2 de març del 2010, aquell balanç mareja. Als prestatges de les llibreries podem trobar alguna de les edicions escolars i ens hem de sentir afortunats si en alguna d’aquestes llibreries ens diuen de poder servir la reedició de 1998 de les Obres completes de Selecta.

b) Pel que fa a l’àmbit dels estudis sobre Maragall, aquests arrenquen molt poc després de la seva mort. I arrenquen malament, amb una gran mentida damunt la qual es construirà el personatge de Joan Maragall i es deixarà de banda l’home que escrivia i que es deia Joan Maragall:

Pocos días después de la muerte de Papá [...] encontré entre sus papeles unos manuscritos fechados a los 25 y 50 años de su vida y sin apenas haberlos visto [...] los entregué al R.P.M. de E., que necesitaba datos para hacer un opúsculo corriéndole mucha prisa [...]. Cuando me los devolvió junto con unos ejemplares de Notas íntimas me rogó guardase con toda reserva los dichos manuscritos; que él sólo había hecho algún recorte, [...], que no había alterado su contenido, y encarecidamente me suplicó no los entregase a nadie [...]. Los metí en un sobre [...] hasta que las circunstancias de este año de guerra y revolución en mayo [de] 1937 me he visto obligada a hacerlo [obrir el sobre i llegir els papers] para ponerlos a salvo. He abierto el sobre y con gran asombro he visto lo mutilado que han estado estos escritos; [...] Es incomprensible me haya pasado una cosa así; yo, que no he dejado perder la más pequeña ocasión de recoger, guardar, copiar, todo cuanto refiriese a Papá, he vivido 25 años con un sobre cerrado creyendo que era exactamente igual a lo publicado o con correcciones sin importancia.

Si davant el llibre de Miquel d’Esplugues publicat el 1912, titulat En Maragall. Notes íntimes, Clara Noble es mostrava així d’indignada en la carta manuscrita adreçada als fills el maig del 1937, cinquanta anys després, el 1987, el fill petit, Jordi, rematava: a la primera de les parts, titulada «Autobiogràfiques», Miquel d’Esplugues «mutiló cuantos fragmentos se le antojaron que rozaban la heterodoxia o quizá demasiado fuertes en la descripción de sus angustias existenciales». Entre el manuscrit i l’edició de les Notes autobiogràfiques el 1912 hi ha la mateixa distància que entre un jo i un ell. O potser millor: entre molts jos i un sol ell. Entre un text escrit des dels supòsits diarístics (present) i un de reescrit de cara a construir (futur) una imatge que s’emmiralli en una determinada ortodòxia. Entre un text privat i un text construït per ser públic. El text del 1912 aconsegueix de reunir i d’uniformitzar en un de sol, els diferents registres i matisos de la veu narrativa del manuscrit. La frescor, la immediatesa, la fragmentarietat, la veritat i la mentida de l’original han desaparegut per construir un discurs compacte i inequívoc —però no per això menys fals— que s’adigués amb la imatge de Maragall que hauria de començar a circular a partir de la seva mort. Començava la invenció, però es tenien les espatlles cobertes: un text autobiogràfic convenientment desat en un calaix, dins d’un sobre, n’era el garant. Que l’editor hagués estat confessor de Maragall i que l’assistís en el moment de la mort n’eren les credencials. El mite estava servit.

I a partir d’aquí, sembla que tot val. Pijoan escriu, vés a saber el perquè, El meu don Joan Maragall (1927); Pere Coromines publica el 1935 Del meu comerç amb En Joan Maragall, la correspondència creuada amb el poeta, mentre clama indignat que si «En els primers anys del segle XX fins els anarquistes miraven de cara a Sant Gervasi, avui no sols tenim una literatura del Paral·lel, sinó que la més forta literatura nostra d’avantguarda viu de cara al Paral·lel». El 1936 Alfons Maseras publica una biografia de divulgació; i el 1938 Maurici Serrahima en publica una altra a la Biblioteca Política de Catalunya que, juntament amb els estudis de Josep Maria Capdevila, són el resultat més palpable de la recuperació que els grups catòlics d’El Matí i La Paraula Cristiana havien anat fent del modernisme i de Maragall, que la guerra havia d’interrompre a l’interior, però que tindria una certa continuïtat a l’exili, si més no en algunes de les empreses editorials dels Artís —pare i fill— a Mèxic. A la dècada dels quaranta dues plataformes diferents jugaran la carta del modernisme i de Maragall. Per un costat, Destino s’interessarà pel modernisme pel seu encaix amb el barcelonisme, succedani del perseguit catalanisme. En paraules de Pla:

Para un observador de la vida y de la historia de este país, el espectáculo que ofrece esta generación [la dels modernistes] es grande y admirable y narrar, explicar lo que ella hizo, es de las pocas cosas de honra y provecho que podemos hacer los que hemos venido después con tan pocas facultades para la creación, con tan escaso soplo creativo.

Dos llibres de Josep Francesc Ràfols: El arte modernista en Barcelona (1942) i Modernismo y modernistas (1949), van ser durant força anys els únics punts de referència. Per un altre costat, i des d’una particular clandestinitat, la revista Ariel, que en els números d’estiu de 1948, sota la batuta d’Alexandre Cirici, va dedicar força pàgines al modernisme i, és clar, a Maragall. El 1951 el mateix Cirici, a El arte modernista catalán, fa un salt endavant en concebre el modernisme com a reflex dels diferents corrents europeus de finals del segle XIX. La comparació amb Castella la proporciona el mateix any Guillermo Díaz-Plaja a Modernismo frente a noventa y ocho. Els seixanta arrosseguen, d’una banda, el llast dels actes del doble homenatge a Maragall i les maniobres del règim per apropiar-se’l (tot i que el número extra de Destino és difícil de superar!). Passada la foguerada commemorativa, de la qual convé retenir les conferències que es van donar al Palau de la Música entre l’abril i maig de 1961 (Alonso, Terry, Batllori, Gaziel i Rouquette), els seixanta són els anys en què Josep Benet publica Maragall i la Setmana Tràgica (1963), en què Eduard Valentí publica assaigs decisius sobre Maragall i Joaquim Molas porta Terry a l’Arxiu Maragall. De la consulta de manuscrits, de la transcipció de cartes (les creuades entre Maragall i Pedrell a propòsit d’El comte Arnau), en surt el llibre que amb rigor, elegància, claredat i generositat comenta els poemes «amb totes les circumstàncies rellevants, com si es tractés d’una primera lectura lenta i detinguda». Sí: el món es pot dir que canvia quan el 1963 Terry publica La poesia de Joan Maragall i ens la situa en el mapa de la poesia occidental contemporània, al costat de la de Whitman, Carlyle, Arnold, Emerson, Yeats o Shelley. S’havien obert molts fronts; ara calia omplir-los amb el mateix nivell d’exigència i convenciment.

La collita dels 70 i 80 serà abundant i diversa en temes, objectius i resultats. El número de desembre de 1970 de Serra d’Or dedica una cinquantena de pàgines a El modernisme: un entusiasme. No hi ha cap article dedicat específicament a Maragall, però el dossier és important per tres raons. Perquè mira la literatura i l’art modernistes des d’una perspectiva historicista; perquè els situa en l’esfera dels corrents artístics europeus del tombant del segle XIX al XX, i perquè alguns dels seus col·laboradors es convertiran en referents indiscutibles en els estudis sobre el modernisme i sobre Maragall: Molas, Joan-Lluís Marfany i Jordi Castellanos. Amb ells la literatura modernista i Maragall entren a la universitat com a matèries homologades i homologables a les matèries dels veïns. La bibliografia n’assenta les bases amb la publicació d’El primer modernismo literario catalán y sus fundamentos ideológicos, d’Eduard Valentí (1973); Aspectes del Modernisme de Marfany, La crisi del Modernisme artístic de Francesc Fontbona i Una generació sense novel·la?, d’Alan Yates, tots tres del 1975; un parell d’articles de Geoffrey Ribbans, El pensament de Joan Maragall d’Eugenio Trías i Joan Maragall: esbós biogràfic, de Gabriel Maragall. El 1982, l’Institut Francès de Barcelona acull el Col·loqui Internacional sobre el Modernisme.

Els 90 vam estar enfeinats. Hi va haver exposicions i publicacions importants sobre el modernisme i la ciutat de Barcelona, però la literatura —que no es veu— només hi va ser d’esquitllentes. Però els estudiosos continuaven a peu d’obra: Anna M. Blasco i Lluís Quintana amb l’edició i estudi de l’epistolari Maragall-Pijoan (1992) i de l’Elogi de la paraula i l’Elogi de la poesia (1996), respectivament; Víctor Martínez-Gil plantejant El naixement de l’iberisme catalanista (1997), i Antoni Vilanova, amb una conferència al Paranimf de la Universitat de Barcelona sobre Maragall i el 98 (1998). Aquell mateix any, Patrícia Gabancho posava a punt l’exposició Despert entre adormits. Joan Maragall i la fi de segle a Barcelona i Joaquim Molas dirigia el congrés internacional 1898: entre la crisi d’identitat i la modernització. Amb el mil·leni, les noves tecnologies permeten la digitalització de la major part dels manuscrits de l’Arxiu Maragall i la seva consulta lliure a la xarxa. I apareixen noms nous interessats en l’obra i el pensament de Maragall: Francesco Ardolino, Heidi Grünewald, Ignasi Moreta, Antoni Mora i Jaume Trabal, entre d’altres.

c) En un àmbit més general i no exclusivament literari, és de llei recordar els ja més de vint anys de la Fundació Joan Maragall, i a un altre nivell, més col·lectiu i de festa, la quinzena edició, aquest estiu vinent, del «Cicle de representacions del mite del comte Arnau», a Sant Joan de les Abadesses.

4.

S’han fet moltes coses, certament. Però en queden moltes per fer. Urgeix disposar, al més aviat millor, d’una edició crítica i anotada de tota l’obra de Maragall, que inclogui, completa i neta de marques morals i polítiques del passat, l’esplèndida correspondència, tota una vida, una època i un país escrits a través de centenars i centenars de cartes, les enviades i les rebudes. Ha de ser un repte poder trobar sempre a les llibreries les Obres completes de Maragall i els estudis més rellevants; que estiguin sempre a l’abast, com tots els clàssics ho han d’estar. Amb tot el que va escriure i com ho va escriure editat, s’ha de deixar a banda el personatge Maragall i començar a (re)-pensar el Maragall escriptor, el Maragall home. Sense traves, sense pors, sense condicionants. Cal endinsar-se en l’entorn de Maragall, el seu cercle familiar i d’amics; el grau d’aproximació als corrents teosòfics i a la maçoneria; les seves relacions amb el poder polític i eclesiàstic. Els seus amors. Probablement és hora de plantejar alguns canvis en els codis de lectura vigents fins ara i obrir nous camins per a la interpretació de les obres. Camins tots ells conduents a la principal mancança: la d’una biografia. No una hagiografia, sinó una biografia. Com la de Juan Ramón, la de Riba, o la tot just apareguda d’Unamuno.

Per dur a terme aquestes feines convé disposar dels mecanismes i les plataformes administratives i acadèmiques i dels recursos que hi facin de paraigua. Aquest Any Maragall que avui estrenem pot ser, si ho volem, un nou punt de sortida. Vull anunciar la publicació d’unes noves Obres completes de Maragall, dirigides per Lluís Quintana, que no contemplen, però, l’epistolari; la creació d’una revista d’estudis maragallians —Haidé— sota els auspicis de l’Arxiu Maragall; la celebració, el novembre vinent, d’un Simposi Maragall organitzat per la Càtedra Ferrater Mora de la Universitat de Girona, i a principis de tardor de 2011, la del I Congrés Internacional Joan Maragall, organitzat per les universitats catalanes, amb seu a la Universitat de Barcelona. Són avanços. Són suficients?

5.

El 4 de març de 1950, a casa de Francesc Cambó, Carles Riba llegia unes pàgines que eren la seva resposta a la pregunta de quins set homes havien representat millor Catalunya durant la primera meitat del segle XX. El text es titulava: «Per què he votat Joan Maragall» i en el seu paràgraf final Riba deia:

Confortem-nos-hi, és temps encara. Aquell matí del desembre de 1911 que el cos de Joan Maragall era dut al seu provisional descans de cristià, allí «a mig aire de la serra», cloíem literalment el seguici, no pas espectacularment nombrós, tres amics, sortits ja de l’adolescència però no entrats ben bé a la joventut. La nostra vocació de poetes havia estat encoratjada per l’insigne mort en les seves primeres proves. No recordo què ens dèiem. Sé, però, que ens sentíem hereus; rics i orgullosos per una part en una herència que no podia anar sencera a ningú. Trenta-vuit anys després, més reflexivament, comprenc com era de vivificant el que havíem rebut, per a eixamplar-ho o per a esmenar-ho, d’aquell gran vitalista. Estic segur que dintre cinquanta anys, quan es farà la ressenya i la valoració del segle enter segons els homes que han orientat més fonamentalment Catalunya cap a un fi de bé, Joan Maragall continuarà essent a la llista.

Que continuï essent a la llista —«per eixamplar-ho o per esmenar-ho»— depèn, ara, més que aleshores, de nosaltres.

Moltes gràcies.

JOAN MARAGALL

Notes autobiogràfiques

La primera edició íntegra de les Notes
autobiogràfiques va aparèixer al volum
Joan Maragall. Com si entrés en una pàtria
(Publicacions de l’Abadia de Montserrat,
2007), a cura de Glòria Casals. Aquest
opuscle les reprodueix amb autorització
de l’editor novament revisades per G. C.

Manuscrit de les Notes autobiogràfiques
AM, mrgll-Mss. 7-8bis-1/1

OCTUBRE 1885

I

Vint y cinch anys. La flor de la joventut ja ha passat. Ja sóch home. És notable qu’un sia «home» en lo sentit de plenitut física y de drets, precisament aixís que s’ha acabat lo temps més hermós de la vida. Me direu qu’això és una lley universal, que’l tipo de bellesa és la flor y no’l fruyt. Donchs això mateix, l’esser una lley natural és lo que’m conmou: lo que una cosa és més estimada per lo sentiment cabalment ans d’esser lo qu’ha d’esser, lo que un nen qu’en res pot ajudarnos ni pot servirnos pera cap fi egoista, lo mateix qu’una flor que no’ns pot nodrir, nos sian més plascents que l’home forsut o sabi y lo fruyt sabrós que’ns alimenta, [Y aixó, per mes que digan, demostra que lo bell y lo util en lo fons, en absolut, son enemichs irreconciliables; y acaba de confirmarho lo ratllat] y que [las ratllat] cosas que may arrivan a tenir utilitat d’importància sian precisament bellesas tipos: una rosa, un rossinyol, un estel, ect., ect.; una verge morta a setz’anys.

II

La flor de la joventut ja ha passat pera mi, la edat de los amors més dolsos. Sí; may los meus llabis s’han juntat ab los d’una dona estimada, may, en un deliqui amorós he dit «t’estimo» ni m’ho han dit tampoch, y... ja ha passat l’edat de los amors més dolsos. Pro he estimat, oh!, això sí; si hagués de nomenar totas las donas de las quals las imatjes han enmelat las horas de ma primera joventut, la famosa llista de donas ab quinas gosà Don Joan semblaria molt petita, ja ho crech! Molt petita; he gosat jo moltíssim més, sols que, no sé si per sort o per desgràcia, he gosat d’un modo bastant diferent. Hi ha d’haber gent pera tot. He estimat a tres sobre totas, y a la més estimada d’aquestas tres no li he sentit may la veu. Ves si anem lluny d’oscas, Don Joan y jo. Pro també’m posa ab certa alarma, com lo que ja he dit de las bellesas tipos, que rarament m’he enamorat ab forsa de donas qu’haji tractat d’aprop; no més m’ha passat una vegada y aquesta prompte’m vaig adonar de que havia arribat tart, és a dir, que ma estimada’s feya vella y anava perdent atractius indispensables pera mantenir encès un cor de divuyt anys.

III

Una cosa per l’estil m’ha passat ab la glòria. La glòria ha sigut mon somni desde ma més tendre adolescència; pro no ha passat de somni. Perquè? ¿Perquè m’he delitat tant y tant en conèixer detall per detall la vida de los genis més grans en las lletras y ha sigut ma constant y ardenta aspiració l’arrivar a esser com ells, y hasta he cregut qu’un dia lo món pendria també interès en saber las viscisituts de ma existència? Perquè l’amor propi ha pres en mi aquesta direcció? Y a fe que ni los antecedents de família, ni la educació, ni la atmosfera hont he viscut han pogut engendrar en mi aquest [escrit aquests la s final ratllada] afany. ¿Ha germinat potser d’aquella vanitat de nen d’estudi, que per sa facilitat en apendre, era a tot’hora alabat per sos mestres y adulat o envejat per sos condeixeples? No; lo resultat d’això habia d’esser lo empenyarse en brillar en lo terreno científich o polítich y no precisament en lo artístich literari. Serà cosa de temperament: lo meu caràcter és indolent, repugna tot lo pràctich; està constituït per una sensibilitat exagerada, a voltas fins extravagant, y un amor propi que va mol més enllà de lo que poden pensar los que’m tractan. La sensibilitat me fa de religió, la indolència de filosofia y l’amor propi de caràcter; per això és que, prenent eixas paraulas en lo sentit fals, estricte, convencional, en què se solen usar, resulto ser un home sens religió, sens conviccions y sens caràcter.

IV

Pro a mi, què’m fa? La Naturalesa és Déu Pare, l’Art Déu Fill, l’Amor Déu Esperit Sant, que són un sol Déu: La Bellesa. Això pera mi és tot; lo demés (progrés, ciència, ambició, civilisació, ect., ect.) és pols, misèria... o evolucions de sers de baixa mà, sers ab qui may me vull confòndrer, vers un fi que no conech. Y aquesta religio té los seus sacerdots, los artistas; los seus profetas, los genis artístichs; lo seu evangeli, las obras genials artísticas; los seus creyents, los aficionats a las bellas arts; los seus místichs, los enamorats; és inútil dir que té també sos màrtirs, perquè los veyem a totas horas. També té son Credo:

[Faust:] ... Wer darf sagen [v. 3426]

Ich glaub’ an Gott?

[...]

Wer darf ihn nennen? [v. 3432]

Und wer bekennen:

Ich glaub’ ihn?

Wer empfinden

Zu sagen: ich glaub’ ihn nicht?

Der Allumfasser,

Der Allerhalter,

Faßt und erhält er nicht

Dich, mich, sich selbst?

Wölbt sich der Himmel nicht dadroben

Liegt die Erde nicht hierunten fest?

Und steigen freundlich blickend

Ewige Sterne nicht herauf?

Schau’ ich nicht Aug’ in Auge dir,

Und drängt nicht alles

Nach Haupt und Herzen dir,

Und webt in ewigem Geheimnis

Unsichtbar sichtbar neben dir?

Erfüll davon dein Herz, so groß es ist,

Und wenn du ganz in dem Gefühle selig bist,

Nenn es dann, wie du wilst,

Nenn’s Glük! Herz! Liebe! Gott!

Ich habe keinen Namen

Daür! Gefühl ist alles;

Name ist Schall und Rauch,

Umnebelnd Himmelsglut. [v. 3458]

[...]

Es sagen’s allerorten [v. 3462]

Alle Herzen unter dem himmlischen Tage

Jedes in seiner Sprache;

Warum ich nicht in der meinen?1 [v. 3465]

Donchs bé, jo sento tot això, tant viu!, tant pur...!; pro, ¿ho sento perquè ho he après en mas lecturas, o bé eixas lecturas m’han extasiat perquè tot això ja estaba latent dins de mi? ¿Sóch un ver artista o un artista incomplert, o senzillament un «dilettante» entusiasta? Fa més de deu anys qu’aquest dubte me rosega. Pro puch assegurar una cosa: en conciència me sento més poeta que lo que mostran serho molts que’l públich anomena tals; y crech també una altra cosa: que cap de mas inèditas composicions pot colocarme als ulls de la gent a l’altura a què jo aspiro en lo terreno del Art, perquè los pochs èxits literaris qu’he tingut vistos de la vora m’han semblat pobres, trivials y hasta ridícols; y los mateixos, ans de gosarlos y vistos de lluny, me semblavan inmensos y rodejats de gloriosa aureola.2 Per això he dit ans qu’ab la glòria m’ha passat com ab l’amor: al deixar d’esser pera mi un somni han deixat també de tenir atractius, y en la realitat he trovat sos goigs mesquins y sens llum.

V

Y lo que no és Bellesa, amor o glòria, qu’és pera mi? Tot ho veig petit. En las cièncias físicas y naturals sols hi veig d’apreciable los resultats del empirisme elevats a principis qu’han lograt al menys... què..., al cap de vall? Trasladarse en una hora a un punt que‘n dista sis o set al pas natural, fer telas més o menys ben teixidas pera abrigarnos, construir màquinas pera multiplicar la producció d’aquellas telas, poder rèbrer en una hora una notícia de París a [Madrid ratllat] Berlín, umplir de superfluïtats las casas dels richs, y qu’a la nit, en reduïts y determinats punts, no sia del tot fosch..., y cosas per l’estil. Y are jo pregunto, ¿és més felís l’home per travessar depressa terras o mars, per dur vestits més o menys imperfectes, per saber aviat [la v rescrita damunt una b] cosas que la major part de las vegadas valdria més qu’ignorés sempre, per respirar un aire viciat o per anar pe’l món quan la Naturalesa vol que dormi? Pro això, al cap de vall, ompla necesitats que la civilisació ha creat a l’home y que la civilisació té interès en satisfer poch o molt pera que los salvatjes no’s burlin d’ella, si és que alguns s’[+ ratllat] arrivan a enterar de que hi ha pobles que’s creuhen inmensament superiors a n’ells, y en las estadísticas, altre entrete[+ ratllat]niment social, (y per més vergonya) se veuen obligats a posar cad’any a mils los boigs, los tísichs y los suïcidas.

Pro aquestas cièncias físicas cuan volen enlayrarse a buscar las causas primeras, què fan? Fan ríurer, y això’ls és comú ab la filosofia, qu’és l’art de dir cada hu lo que li dóna la gana sense més probas, y las cièncias exactas en la esfera abstracta, qu’és l’art d’anar dihent vritats com punys de las que ningú n’ha de fer res: és dir, ganas de buscarse mals de cap sense necessitat. Y la medicina? Pobres metjes! Molts los insultan: jo’ls compadeixo; cuant a costa de grans esforsos per apèndrer unas cuantas vaguetats logran adquirir lo títul profesional, és com si compressen una patent de ferse responsables de una pila de desgràcias que no poden evitar. Y lo Dret, la ciència eminenment social? No hi faré més qu’una observació: si un fill de la Naturalesa, un indígena de l’Àfrica central, o de l’Austràlia central, o d’alguna isla de la cual ni [rescrit damunt no] sospitem la existència, (per què no se’m negarà qu’a pesar de tant avens y de tants periòdichs que diuhen mal del gobern, és molt posible que’ls mapas d’última edició resultin incomplerts, lo dia menos pensat), si algun d’aquets bàrbaros, repeteixo, entrés de repent en lo despatx d’una «lumbrera del foro» y per un medi sobrenatural pogués compèndrer lo que significan aquells pilots inmensos de paper manuscrit y aquells llibres tan regrossos, què pensaria? [l’antropòfago? ratllat].

Que la societat tal com està avuy és un mal general ho confessa tothom menos los poderosos egoistas (escola conservadora); tothom vol trobarhi remey: los tontos de bona fe lo buscan en lo progrés indefinit (escola lliberal), com si los homes socials de demà no haguessen de tenir las mateixas concupiscèncias que los d’avuy; los prudents de mala fe (escola tradicionalista) nos pintan com Arcàdias las nacions d’ahí, assentadas en realitat sobre injustícias e ignomínias. Donchs are vinch jo y proposo un altre remey: és dir, no proposo un remey. Proposo [la supresió ratllat] una cura radical. Proposo la supresió de la societat.

VI

Potsé algú vol ferme observar que’m contradich: que sense’l cultiu de la sensibilitat dintre de la vida social no percibiríam las dolsuras de la Bellesa que jo he proclamat com a religió, com a tot. Jo’m rendiré a aquesta objecció cuan se’m demostri d’una manera irrefutable que’ls altres sers animals, que’ls vegetals, que las pedras, són insensibles a los magnífichs espectacles de la Naturalesa. Potsé’m diran que si l’home no hagués viscut en societat, jo no’m complauria avuy ab los grans poemas, ab los inpreuhables cuadros, estàtuas o edificis, ab las arrebatadoras obras musicals qu’avuy constitueixen totas mas delícias; jo contestaré que potser ma sensibilitat llavors pura, radiant, no enterbolida ab lo llot prosaich de la vida real dintre de la societat, tampoch necesitaria aquets estimulants per recrearse contínuament en la Bellesa viva; y aquí va una comparació que recomano sobre tot a ne’ls catòlichs. Si Adam y Eva no haguessen pecat, Jesucrist no hauria hagut de encarnarse y redimir als homes, y la religió catòlica avuy no existiria; donchs bé, ¿no és cert que los més ardents catòlichs, los més entusiastas defensors de l’esplendor del cult extern, los que més elevadament disfrutan en una Misa, o en la Eucaristia, seran los primers en concedirme que’l gènero humà hauria sigut inmensament més perfecte y més aprop de Déu, si la primera parella no hagués pecat, y per lo tant no hagués hagut de venir la redenció, ni la Iclésia? Donchs afigureuvos qu’al predicar la religió de la Bellesa, prench per pauta la mitologia cristiana.

L’home vivia en brassos de la Naturalesa y comprenia la Bellesa, lo mateix que tots los altres sers del món, los cuals segueixen avuy vivinthi; pro l’home, no content ab sentir, volgué pensar, volgué compèndrer la unitat entre la Vritat, lo Bé y la Bellesa. Per lograrho formà societat; en això faltà, y pera redimirlo, la Bellesa se féu social; és dir, se féu Art y los artistas, sos sacerdots, són los que procuran elevar sempre l’home al primitiu estat de perfecció dintre la percepció pura de la Bellesa. Això ho exposo solsament com una comparació pera fer enténdrer la missió del Art en la societat; y per fer vèurer que los altres sers no necessitan del Art perquè, bons fills de la Naturalesa, ja viuhen per obra de l’Amor compresos y comprenent a la Bellesa que és Déu, qu’està Tot en Tot y Tot en cada ínfima part, qu’és lo inmens, lo etern, lo Infinit.

Y si’m dieu que com és qu’estant Déu en tot y per lo tant en l’home, aquet ha pogut rebelarse contra Déu qu’és ell mateix, diré qu’aquest és lo gran misteri del anomenat principi del Mal, que cap religió ha pogut esplicar satisfactòriament y sí sols per medi d’imatges més o menys grosseras. Aquet principi del Mal que per mi ha d’esser lo Lletj no és diferent de la Bellesa; és que lo Déu Bellesa com inmens qu’és s’ha de estendre en tots sentits infinitament y per lo tant, lo lletj sols existeix en lo relatiu; és Déu que’s complau en contemplar sa inmensitat. Si no enteneu tot això, jo «ho sento».

VII

Jo he dit: proposo la supresió de la societat; pro ho proposo perquè sé que no s’aceptarà; ho proposo com un medi utòpich per are. Ja’s compendrà que ni jo mateix estich disposat are com are a anàrmen nu de pèl a pèl per aquets mons de Déu menjant herbetas y carn crua y cometent altres excesos. No; lo mal ja és massa vell, ja’l duch a la sang, y una regeneració tan repentina y estupenda és imposible. No’n estich poch de encarinyat ab mos amichs, ab mos llibres, ab los passeigs, cafès y teatros, ab lo «confort»!; en fi, y… què voleu més?… Lo que’m somriu més pera lo meu pervindre és una muller carinyosa y casulana que’m dongui fills plorayres y festosos, y lo ferme una casa tant ben arreglada com sia posible pera celebrar allí ab tots los que jo estimi las tradicionals festas catalanas. És dir, que mos ideals són la pàtria, la propietat y la família, fonaments de la societat enterament oposats a los grans preceptes de la Naturalesa qu’he divinisat: lo cosmopolitisme, lo comunisme y l’amor libre.

VIII

L’amor se’ns manifesta en dos aspectes distints a primera vista, per més qu’en rigor no són sinó graus d’una sola tendència; pro lo fet és, que no sabent o no podent mirar prou prim, veyem las cosas saltadas y tenim en concepte molt diferent y hasta oposat l’amor carnal y l’amor sentimental. Aixís los he sentit jo, tant oposats, tant enemichs, que, de resultas de la guerra que s’han fet sens treva, estich encare verge de tot plaer amorós, si no conto com a tal aqueix il·lusionarme sens fre, aqueixos deliquis unipersonals que revestint mil formas y matissos m’han rodejat d’una fantasmagoria delitosa si’s vol, fins a cert punt, pro tant estimulant com insuficient; perquè eixos fantasmas me prometian y’m feyan desitjar un cel de delícias que sols se podian assaborir complertas en lo món de l’altre gent, y jo anava a aquest món y las delícias no venian, y llavors jo aborria la vida pràctica y corria a recullirm altre volta en mon paradís de deliris, y aquets tornavan a emborratxarme més y més y m’enviaban de nou al món y aixís sempre. Afigureuvos un caminant assedegat al cim d’una montanya; desot’allí veu una font cristallina a baix a la vall; baixa corrent fent deu mil voltas perquè aixís ho exijeix lo escarpat de la montanya, y al ser a la vall busca, roda per tot y no trova la font. Desesperat, torna a pujar al cim pera orientarse de nou y torna a contemplar l’aygua tentadora, y doblat lo desitj torna a baix també infructuosament, y aixís pujant y baixant sens repòs la set creix d’un modo horrible, y la font l’embojeix d’esperansa desde baix cuant ell és a dalt, y se fa obstinadament introbable cuant ell és a baix.3

IX

Ay d’aquell que per travessar aquesta terra agafa lo camí de dalt pera vèurer lo cel de més prop!; lo estar prop del cel no’l lliura de sentir [las necessitats de ratllat i corregida al damunt la a de l’article en una o] los anhels que dóna la terra per ahont està condempnat a transitar; lo qu’ha d’omplir sos desitjos sols se troba a baix a la plana, perquè los cims de las montanyas són estèrils y poch frecuentats; ell, desde dalt, veurà a baix llochs hont trobar lo nodriment, l’abrich, la companyia que li fa falta; baixarà, pro al esser a la vall, se perdrà per los camins que sols ha vist de lluny com molt drets; se perdrà y no trobarà los llochs hont habia de satisfer sos desitjos, tothom li girarà la cara perquè’l veuran foraster y no entendran lo seu llenguatje; tantas vegadas com ho probi s’n tornarà a dalt sol, famolench y sens abrich. En cambi los que prenen lo camí de baix, ni’s fadigan tant, ni tenen fret y lo poch que necessitan pera restaurarse ho troban sobradament en los llochs que veuhen d’aprop, y ahont són ben rebuts y agasajats y satisfets; y com que són moltíssims los que fan lo mateix camí s’ajudan y s’acompanyan y s’entenen, y fan la via a gust. Si tenen lo cel més lluny, en no miranthi, és com si no hi fos, y la vritat, s’han ingeniat de manera que casi ja no’l necessitan per res. Are lo que hi ha és que com ni’ls de dalt ni’ls de baix han pogut averiguar ahont paran al fi sos respectius camins, queda’l dubte sobre lo que passa als uns y als altres al arrivar al terme, y aquet dubte porta lo de si val més al fi córrer y afadigarse y ferse malbé per los aspres cims en complerta soletat, o bé pasejarse ab tota comoditat y alegra companyia per la vall ben abrigada y encatifada d’herba. Y heuse aquí que sense pensar vinch a parar altre volta en una paràbola cristiana; ¿serà potser que [aquesta religió ratllat] las impresions rebudas en la infantesa continuan dominantnos sempre més d’un modo o altre? Potser sí. Serà potser qu’aquesta religió té un fons de bon sentit universal y misteriós? Ningú ho dubta; pro d’això a una altre cosa que jo sé hi ha una distància inmensa.

X

He sigut ditxós en dos temps: fins a quinze anys y dels dinou als vint y quatre; are no sóch ni felís ni malhaurat. Vaig ser verament malhaurat dels quinze al dinou. Era ditxós los quinze primers anys de ma vida perquè vivia constantment d’il·lusions que creya se realisarian a son temps, o bé perquè las il·lusions me satisfeyan per si solas. Oh!, quinas horas més delitosas he passat devant d’aquella capelleta de fusta ab sants de plom que tenia en un recó de casa. Recordo perfectament que cuant anava a misa o assistia a alguna solemnitat religiosa, me quedava encantat devant las magnificèncias [repetit i ratllat devant las magnificencias] del cult [ratllat però recuperat amb la indicació vale a sota] estern qu’afalagavan los meus sentits y no perdia ni un detall de las ceremònias. Després, al ser a casa, me tancava en lo meu reconet devant de la capella y procurava reproduir tot lo qu’havia vist. Oh! És ben segú que may cap sacerdot devant del Déu en què ha de crèurer y ha de fer crèurer ha entonat los cants religiosos ab la fe, ab lo fervor, ab l’entusiasme ab què jo entonava aquells mots sense cap sentit, y que feya acabar ab terminacions més o menys llatinas, tenint al devant un llibre que jo’l triava que fos ben gros pera que semblés un misal, sense preocuparme de lo que’l llibre tractava; y hasta recordo que’m servia moltas vegadas de una «Historia de la conquista de Méjico» de Solís, qu’era un llibre molt vell y molt gros.4 Y are, cuant me sembla tornar a vèurer, com si no’s tractés de mi, a aquell nen de set anys vestit ab ornaments de paper més o menys semblants a ne’ls dels capellans, posat en lo recó d’una sala modestament arreglada en aquella casa gran y espayosa pro vella y humida, en aquell carreró estret, fosch y plebeyo, y’m veig devant la petita capella plena de sants de plom tots mal girbats y mutilats molts d’ells, iluminats per un parell de candelas d’a cuarto, y jo ab aquell llibràs a devant que contava escenas estranyas, bàrbaras, heròicas, extravagants, pro que per mi no tenian [satisfacció ratllat] significació, y torno a sentir mos cants incoherents en los que hi vessava tota la fe entusiasta, tota la poesia, tota la forsa d’imaginació que bullia dins meu, fent totas las reverèncias y gestos que veya fer a ne’ls capellans, cuant se’m torna a representar tot això, sento gran enyorament d’aquell temps en què un tros de plom mal tallat bastaba pera anegarme en lo sentiment inmens dela presència de Déu… y are, si’l busco en la consideració de l’Univers en ple, tinch prou feynas pera trobarlo. Y llavors, com més tart en tots los meus jochs, sempre era en la soletat cuant gosava més; perquè acompanyantme d’altres del meu temps, la ilusió, lo deliqui, durava més poch perquè’ls altres no podian seguirme a la regió enlayrada ahont jo los volia conduir. Y jo llavors també estimava a una nena un xich més gran que jo ab una forsa de sentiment que sols he tornat a [sentir ratllat] experimentar a divuyt anys. Pro tot això va acabarse. Vingueren las distraccions al col·legi hont vaig comensar lo batxillerat, vingueren las primeras revelacions de lo material y grosser de los misteris del amor, vingué la vanitat d’estudiant aprofitat, las simpatias ab alguns d’ells, tant fortas, que foren com uns amors disfressats; la meva adoració a n’aquella nena se desvanesqué de repent al trobarla un dia convertida en joveneta ja formada, la fe religiosa fou entusiasta fins tot just deixarme fer ab reculliment la primera comunió, la casa vella fou abandonada per altra més petita, però més moderna, l’aspiració a ser ja alguna cosa en realitat se manifestà, vaig acabar lo Batxillerat y vaig comensar a esser infelís.

XI

L’edat crítica, la dels quinze als vint, fou pera mi la més ingrata. Comensà lo mal estar un any antes d’acabar lo Batxillerat. Envanesat ab allò que’n deyan ser talent, objecte de tota mena de consideracions y alabansas, farsit lo cap de novelas romànticas que devorava ab furor, que’m feyan plorar a llàgrima viva, que desvetllavan en mi sentiments elevadíssims pro vuyts, «quijotescos», obtenint las millors notas acadèmicas, tenint, en una paraula, format de mi mateix un concepte elevadíssim, vaig ser bruscament arrencat de devant dels llibres y colocat devant de la taula del trevall en la indústria a què venia destinat, y posat en cert modo, en la condició de poch més qu’un aprenent. Lo cop fou terrible y retrunyí en tot lo meu ser, y d’aquell desballestament d’aspiracions contrariadas s’alsà, portant l’estandart de la rebelió, ma passió per la poesia, al mateix temps que mos setze anys m’entregavan en cos y ànima a l’adoració, a la idolatria, de cuantas donas de bona presència passavan devant mos ulls y una espècie de misticisme per la Naturalesa s’anava filtrant dins meu. L’amor a la poesia se manifestà en una espècie de ràbia pera omplir de munió de versos, ab fecunditat verament asombrosa y en tots los ratos que podia robar al treball, llibretas qu’amagava entre mitx d’altras més prosaicas y plenas de números referents a la nostra indústria. Lo que jo vaig considerar mon primer triunfo literari m’emocionà vivament. Havia enviat una composició a un periòdich semanal. Lo dissapte a la tarde (tenia llavors de setze a disset anys) me’n anava a la fàbrica y antes de pujar al tranvia compro lo periòdich, qu’acabava de sortir; y un cop ja a dins del tranvia, lo desplego; lo primer que fereix la meva vista són aquells versos, aquells conceptes, aquellas cosas que jo m’havia inventat, posats en lletras de motllo, claras, llegibles pe’l públich en aquell paper de gran circulació. La emoció fou tanta que restí una bona estona ab los ulls fits en aquells versos, sens tirà avant en llegirlos, clavat en mon assiento y com si somniés; tot seguit los ulls m’espurnaren y vaig amagar lo rostre derrera lo periòdich enterament desplegat. Ah!, que poch devian pensar mos companys de viatje que redera d’aquell full de paper encare humit y ab la fortor penetrant de la imprenta s’amagava un dels goigs més grans, més purs, més dolsos que’s poden arrivar a sentir.

L’amor nasqué també en mi ple de forsa, pro encongit. Moltas, moltíssimas foren las donas que jo anava adorant succesivament y a voltas simultàneament; pro lo meu desarrollo físich era escàs, y jo, vergonyós a efecte d’això, no’m permetia la més petita senyal de lo que sentia, y desesperat sempre de ser correspost, lo meu cult a la dona anà prenent una forma d’adoració desinteresada, com a una Divinitat, de què s’ha ressentit fins al present. Y allò era sufrir: mirar a las donas ab los ulls d’una passió gegant (pro independent dels sentits la major part delas vegadas) y no ser apercibit de ellas o, si apercibit, considerat com un noy en qui dormen encare las passions; renuncio a donar a enténdrer aquesta horrorosa tortura de cuatre o cinch anys; sols pot compèndrerla, y la compendrá desseguida, qui s’haji trobat en lo meu cas. D’aquí nasqueren soliloquis amorosos vessant foch y tendresa, y d’aquí també lo que’m forgés una dona ideal qu’a forsa d’imaginació jo feya que’m vingués a consolar en totas mas tribulacions, ab la que sostenia verdaderas conversas, y’ns omplíam mútuament de carícias, sens que may aquesta ficció sortís de sa puríssima esfera, sens que may degenerés en objecte d’un delit material y grosser.

Mon amor a la Naturalesa se traduhïa en matineras escapatòrias als voltants de la ciutat, ahont sempre anava acompanyat ab mas quimeras, ab mos planys, ab mos desitjos no ben determinats.

Pro com totas aquestas tendèncias eran absolutament oposadas a n’allò que los qu’habian de guiar mos primers pasos en la societat creyan qu’era convenient pera mi, s’inicià una lluyta desesperada que si bé en general se mantenia interna, a vegadas eixia a fora en escenas deplorables cual sol recort me mortifica vivament. Pera privarme de seguir lo camí que jo volia m’escassejaren la llibertat y los recursos, se fiscalisaren tots los meus actes, y a divuyt anys me trovava sens dinés, esclau y vigilat com un nen de déu anys; y d’aquí vingué que vaig comensar a ser home sens voluntat pròpia y sens caràcter perquè no podia disposar de mas accions, sens atreviment ni iniciativa perquè me faltavan dinés pera escòmetrer las petitas calaveradas en què, per més que’s digui [escrit diguin ratllada la n] se fa lo aprenentatje dela vida. Per això fou que la flor de ma joventut esclatà marcida. Jo sentia dins meu mohiments de rebelió y moltas vegadas vaig estar decidit a fugir de casa; pro, com? No tenia amichs íntims perquè los de ma infantesa, sentint inclinacions més o menys conformes ab lo que volian los qui’ls gobernavan, gosavan de més llibertats y recursos, y s’apartavan de ma companyia pera córrer los goigs bullidors, los perills, las disbauixas dela joventut; y jo, tot sol, aislat, sens poderme refiar de ningú, me consumia en projectes d’escapatòria que per falta de medis y excés de debilitat de caràcter no podia dur may a cap. Las diversions, que ho confeso, me proporcionavan los meus en abundància, eran diversions tranquilas de gent de totas edats, y per mi no tenian l’atractiu de compartirlas y assaborirlas en companyia de cap altre cor jove y entussiasta com lo meu. Pro ab tot y ab això foren pera mi verdaders oasis de goig mos dos viatjes: a València, Granada, Córdoba, Madrid y Zaragoza l’un, y a Marsella y París l’altre.5 Aquest plaer [abans Aquesta feli] tant intens que s’esperimenta al recórrer terras novas pera nosaltres, ¿no és una manifestació y al mateix temps una protesta de la Naturalesa que s’oposa al reduïment del modo de víurer, en general, en la societat? Perquè no fou precisament la ilusió de vèurer poblacions, costums, edificis, monuments, lo que m’afalagava, sinó alguna cosa més íntima, més fonda, més pura; això és lo separarme dela rutina que’m rodejava, lo vèurer cambiar l’aspecte del paisatje, la satisfacció, en fi, de certa necesitat de renovar al voltant del «jo» tot lo que considerava «no jo».

Apart d’aquets dos respiros, la meva situació era insostenible; passats dos anys vingué la convicció de que jo no servia pera industrial y se’m donà a escullir carrera.

Jo desde molt temps venia dihent a tothom que volia escoltarme que la meva vocació era la carrera d’advocat. Això no era cert, pro jo no mentia. La meva vocació era sortirme d’una esfera que, a efecte de tant llegir novelas y de lo que s’habia exagerat mon talent, considerava massa grossera pera mi; la meva vocació era fregarme ab la joventut ilustrada al mateix temps qu’adquirir coneixements superiors, perquè jo creya llavors en la ciència. Y la carrera d’advocat m’era simpàtica per un no se què d’aristocràtich que jo hi veya y perquè comprenia rams del saber humà que se m’havian fet los més simpàtichs durant lo batxillerat: filosofia, història, literatura ( jo no savia qu’existís la facultat de filosofia y lletras, y tampoch m’hauria atrevit a sol·licitar una carrera sens aplicació pràctica). Per això vaig escullir aquesta carrera sens saber, com sé are, lo qu’és en realitat. Ab pocas paraulas: vàrem acordar ab lo meu pare mon cambi de rumbo; fou moments avans d’anarmen al llit. Un cop al llit, ab llàgrimas de tendre remordiment, m’acusava a mi mateix d’haver tirat a terra tot lo castell d’esperansas y projectes que mon pare devia haver anat formant desde mon naixement de que jo, com únich fill varó, estendria lo negoci de nostre acreditat establiment, seria un industrial ilustrat y l’orgull y descans de sa vellesa.

XII

Aquí comensa lo temps ditxós de ma joventut. L’endemà dematí (set d’Octubre de mil vuyt cents setanta nou), en companyia d’un condeixeple de col·legi, vaig fer los primers passos pera matricularme. Tremolant jo d’emoció vàrem entrar en lo vestíbul de la Universitat y vaig dir somrihent ab tot candor a mon company: «Entro per primera vegada en lo temple de la sabiduria». Ell va mitj ríurer d’un modo que’m féu pensar: «Aquet desgraciat no estima la ciència en tot lo qu’ella val». L’endemà vaig comensar a asistir a las clases. Al entrar en lo [escrit los i ratllada la s] claustre de Dret una ratxada de benestar va conmòurer tot lo meu ser: aquell pati rectangular rodejat de porxos bisantins de moderna construcció, sota dels cuals discurria conversant, fumant, discutint o estudiant aquella multitut de joves com[escrit como ratllada la o] jo, [y ratllat] aquell «rum rum», soroll indefinit propi de tots los llochs de gran concurrència d’homes [corregit damunt homb], sobrepujat a vegadas per una esclamació o rialla més forta que las altres, aquell formarse y desferse grupos y cambis contínuos de saludos, de cops, de pullas entre los estudiants que s’encreuhavan, aquells «bedels» ab vestits galonejats comunicant ordres, obrint y tancant portas, bromejant ab los escolars, y lo vèurer travessar dos o tres catedràtichs ab la toga y birret ab borla vermella [parlant ratllat] enrahonant ab tota gravetat, tot anant cadascú a la seva aula, seguits al entrarhi d’un apinyat grupo de jovent, qual falta se deixava conèixer desseguida en lo número dels que seguian passejantse esperant lo seu professor…; tot això fou per mi com una terra de promisió, com si entrés en ma pàtria després d’una ausència casi inmemorial, y respirant àvidament aquella atmosfera de joventut e inteligència, sol, y tot conmogut, anava avansant tímidament y ab dificultat entre aquells grupos bulliciosos, pensant que dintre molt pochs dias jo també en formaria part y que també riuria y cridaria rodejat dels companys que mon cor jove necessitava.

Arrambat a la paret hont tocava [escrit donava ratllat don i a sobre toc] lo sol reproduhinthi la forma d’un tros de porxo, hi havia un banch qu’ocupava un cert número de joves. Entre ells, cobert ab un sombrero fort d’alas amplas y embolicat ab un carrik6 de giras de color de grana, vaig vèurer a mon antich condeixeple del col·legi, Mullol, al qui havia perdut de vista des de feya molt temps; en lo col·legi no l’havia tractat gayre, aixís és que’m vaig acostar a parlarli ab certa curtedat, pro gràcias a son excelent natural y a ma bona voluntat, cuant vingué lo nostre catedràtich ja éram amichs, comensà a iniciarme en lo referent als estudis, entràrem en l’aula, y’ns posàrem de costat. Quina veneració m’inspirà aquella sala gran ab sostre d’[alta ratllat] ampla volta, aquells banchs formant escala y devant per devant la tarima y la taula del catedràtich! Entrà aquet y comensà a esplicar la primera llisó de prolegómenos (paraula completament nova llavors pera mi y cual estranyesa me produhí no sé quina delícia com anunciantme que s’anava a aixecar devant meu lo vel de la ciència del dret). Tots los altres estudiants prenian «apuntes» de l’esplicació; jo no anava previngut, pro ma inteligència era una esponja resseca y assedegada: fou tanta la atenció que vaig posar, qu’al sortir de la clase y arribant a casa, vaig escríurer de memòria la sustància de lo qu’havia dit lo catedràtich en son discurs de tres cuarts d’hora, y després, comprobant mon treball ab los dels [la d rescrita damunt una q] qui havian seguit la veu del profesor vaig trobar que no’m faltava res d’esencial. Desde llavors vaig víurer a gust: compartint l’estudi ab las conversas ja sobre’l mateix, ja sobre altres cosas; la joventut cridà la joventut y las amistats brollaren com las flors en Abril. [Pro d’aquellas s’enformá un lligament que fou la mes gran delicia de ma vida d’estudiant y encare segueix sentho ratllat].

XIII7

«Lo círcol». Ab quina fruició pronuncio sempre aquesta paraula que simbolisa lo temps més ditxós de la meva vida! Perquè en vàrem dir lo «círcol»? No ho sé, ni sé qui de nosaltres va comensar a [á repetit per lapsus] dirho; cabalment per això estem encarinyats ab aquesta paraula, perquè no va ser preconcebuda, ni escullida, ni va obehir a res determinat. Lo «círcol» era aquella agrupació de set condeixeples de gènits los més oposats, d’opinions enterament diversas, d’ideals dessemblants, de graus molt distants en l’aplicació en l’estudi, d’aficions antitèticas, de físichs variadíssims…, lligats tots per aquesta forsa tan poderosa com inexplicable: la simpatia. Lluís, lo de la barba roja, lo de caràcter melancòlich, inteligència cultivadíssima, de gust y disposició notable per las bellas arts, talent de claretat asombrosa, modest fins lo inverosímil, agudíssim en sos ratos de bon humor, discret sempre, reservat potser ab excés, representava lo bon sentit dintre del círcol, y fora d’ell l’estudiant modelo en talent y aplicació [escrit aplicació y talent i al damunt els números 2 i 1 respectivament]. Freixas, pàlit, aristòcrata, vestit a la última moda, home de món, sistemàtich en política y en literatura, pro franch y espansiu, y trayentse la careta després d’habernos increpat sèriament durant una hora sobre la política de’n Cànovas, o sobre catalanisme, o respecte al tractat de Comers ab Fransa. Buxareu, lo més alt de la companyia, encarnació de la vida pràctica, d’ideas políticas avansadas y sobre tot anti-clericals, pro inofensiu, de maneras tant bruscas com excelent interior, era lo consultor de lo círcol en cuant aquet tenia que vèurer ab la prosa de la vida. Mullol, tradicionalista impenitent, de gran penetració y suspicàcia, mestre en fórmulas socials, transigent entre nosaltres y limitantse a somríurer cuant sentia cosas poc ortodoxas; era lo bon amich que la «Joventut Catòlica» ‘ns robava més horas delas que nosaltres hauríam volgut. Rocamora, lo Benjamín del «círcol», tant àgil y movedís de cos com d’imaginació, entramaliat, autor de projectes los més estrambòtichs, susceptible fins a enfadarse per un no res, me consultava a mi ab especialitat, no sé per què, sobre sos plans amorosos, socials, artístichs, per més de que’l dominava constantment la preocupació de que jo interiorment me reya de tot lo que’m comunicava; de gran disposició sobre tot per la música; era aquet xicot una «veleta», y al seu entorn brollavan sempre las pullas, las riallas, l’alegria y l’animació. Lloret, mon amich predilecte, si predilecció podia càbrer en la forta y mútua amistat de tots set, potser lo més semblant a mi en lo fondo, ab son caràcter indolent, son entusiasme envers tot lo que diu Bellesa, sa vocació especial per la pintura y la música aixís com la meva era envers la poesia, sa afició a la filosofia que va acabar [que vá acabar repetit per lapsus] ab la gran riallada a duo ab què’ns burlàvem de tot lo que no fos Bellesa; enamoradís, incert, desmemoriat, poch exacte en tot… Oh amichs meus!, quins bons ratos hem passat tots junts, o encare que no hi fóssem tots reunintnos en las combinacions més variadas; aquellas esperas en lo claustre en què’ns destorbàvam mútuament d’estudiar encare que no volguéssim, los ratets després de la classe arreglants los apuntes, las «campanas» celebradas al entorn de la Universitat y sobre tot en lo «pont»,8 las conversas al entorn de la taula del Cafè Nou o últimament lo Continental, aixís com al principi en lo Colon, o en lo despatx de casa, o en mon cuartet; aquellas anadas y vingudas pe’l carrer de Pelayo, aquell anar a despertar a n’en Lloret a la dispesa, los «choques» entre en Freixas y en Rocamora, los comentaris als projectes d’aquest últim com lo del periòdich, y lo d’arresar Itàlia diplomàticament, los cèlebres masegaments den Buxareu, los dubtes d’en Lloret sobre las asignaturas que cursava, las sortidas sempre oportunas d’en Lluís, las mitjas riallas d’en Mullol, las utopias de vida comú en despoblat, l’encrehuament de pullas y alusions, las riallas que may paravan… tot s’ha acabat.

31 Desembre 1885 – 11 nit

XIV

Pro bah!, tot això ja s’ha acabat; lo «círcul» s’ha desfet, cadascú tira pe’l seu cantó y tota aquella alegria, aquella indolència, aquell graciós topament de tendèncias en caràcters y opinions que constituhïa gran atractiu pera cadahú de nosaltres ja han mort. Quedan encare la bona amistat, curtas entrevistas parcials, cartas, però… ja ha passat la flor dela joventut; cadascú mira d’obrirse lloch, de fer carrera; tots, menos jo. Jo no sóch bo per res. Jo vaig néixer pera gosar de la joventut; vaig ser infelís fins que vaig lograrho, pro vaig trobar lo círcul y ja dintre d’ell vaig disfrutar a la meva manera; unas cuantas estretas de mà, cuatre riallas, crits de sorpresa primer y de burla després al descubrir lo mecanisme social, molts entussiasmes, multiplicats al compartirlos, envers tot lo que deya Bellesa, sospirs d’Amor, ilusions, projectes utòpichs… és dir la flor, la crema de la vida… això era lo que jo volia… ; are ja estich llest, què voleu que fassi? ¿Empenyarme en brillar en las cosas que’s diuhen sèrias de las que m’he rigut sempre que n’he parlat y qu’are ja ni ferme ríurer logran perquè’m fan fàstich? ¿Ficarme a industrial, qu’al menos és ofici evidentment útil, are que’l negoci de casa meva acaba d’estingirse per ma pròpia culpa? La poesia? Ah! Si veyéssiu com me vaig desanimant y quins desesperos ja agitats y febrosos, ja passius y mortals són lo únic que’m resta de mon passat desitj de glòria. Las donas ja no’m fan ilusió y encare no’n he tocat ni una. Per experiència presa a sangs fredas desde la barrera veig que la dona és una cosa molt diferent de lo que jo havia somiat; y’m casaré per pura comoditat, com a variació en la vida pera distreurem, per anar passant lo temps. Mireu, sembla estrany lo modo com me vaig cansant de tot. Si’m pasejo veig gent atribulada ab lo seu negoci o treball doblegantse, com bèstias de carga al pes d’exigèncias fictícias en llur gran majoria, o gent inflada de vanitats ridículas mirant a tothom per sobre l’espatlla d’un modo ridícul, noyas lletjas y migradas fent mans y mànegas perquè algun se las miri, y altras menos lletjas y menos migradas llansadas a perdre perquè tothom se las mira; botigas ostentant en llurs aparadors mil trastos supèrfluos a no poder més, presentats ab totas las combinacions imaginables pera cridar una atenció inmerescuda; reformas y aparatos d’un pseudo-progrés que may acaba de perfeccionarho tot, que may acaba de fernos felissos per la senzilla rahó de que’ns va fent més desgraciats cada dia, anuncis molt grossos de mentidas encare més grossas… y…, allí passa un criminal, allí passa un tonto, més enllà un hipòcrita, als dos passos gent baixa fent bestiesas, als cuatre gent alta insultant a la misèria, als vuyt un kiosko cobert de dalt a baix de pornografias y de periòdichs escrits per gent que no crehuen lo que dihuen y que no defensan res més qu’un empleo que’ls darà cuatre o cinch pesetas diàrias cuant pujin los seus; després un batalló de soldats tots vestits iguals y funcionant com una màquina a las ordres d’un imbècil que no sé què porta a la màniga; a l’una cantonada un que fingeix un accident pera esplotar la caritat pública; a l’altra un carreter que martiritsa a una pobre bèstia qu’ha tingut la desgràcia de pasar a mans dela civilisació y’l progrés; joves elegants movent ab pena la figura humana sota vestits tant estrambòtichs com incòmodos… y per fi, y per coronament de fàstich, dintre un gran crestall d’aparador me veig jo mateix divagant sense objecte entre mitx de tantas misèrias y ximplesas; sense ganas ni aptitut pera posarhi esmena, sense voluntat per fugirne, sense fe, sense ilusions, ente inútil descontent de tot y no desitjant res; y axís embrutit, corro a casa, y tanta és la forsa negativa que’m domina que ni tinch valor de obrir los meus llibres preferits, únich consol que’m queda en los ratos que puch admètrer consol, y m’en vaig [a] dormir cercant la delícia del no ser, o encare que sigui a somniar; al menos somiant o ploro o rich o me sorprenen y distreuhen las extravagàncias del somni; lo que puch [somn ratllat] argumentar és que somiant may me fastiguejo.

Bona nit. 31 Desembre/85. 11 nit [la xifra 31 en substitueix una altra, potser 10, ratllada]

XV

¿No és cert que sembla imposible qu’al ple de la joventut, de la vida, aquesta transcorri pera mi sense que la més petita varia-ció, lo més petit succés, vinga a alterar la calma que’m té ensopit y complertament inútil pera tothom y pera mi mateix? Jo, que m’havia fet l’il·lusió d’esser cèlebre o poch menos a vint anys, ne tinch vint y cinch y pico, y si are’m morís podria endurmen al altre món (que s’acostuma a dir) la tranquila seguritat de no omplir ni mitja ratlla de la crònica local y, la veritat, ja tant se m’en dóna. Són ja definitivament cendras fredas los fochs de la joventut? Que dimoni! Jo bé sento encare alguna cosa de tant en tant. Molt de tant en tant, és cert; poqueta cosa, és veritat; però algo és algo, y mentre senti alguna volta humitejarse mos ulls espontàneament y sense saber per què, a impulsos d’un benestar o d’una tristesa sens motiu aparent, no’m donaré per rendit.

¿Qui sap si encare alguna dona inverosímil me farà sentir corresponentlo un amor d’aquells tan platònichs y elevats que la Naturalesa ha tingut a bé ferme desitjar ab ardor, y que no he tastat may, sens dubte perquè no ha donat la casualitat de topar ab una dona prou sensible? Qui sab? Ja vos podeu figurar qu’he dit això purament per broma y ab la rialla a la boca. Estich disposat hasta a casarme ab cualsevol d’aquestas noyas que m’oferiu a dotzenas, noyas de sa casa, noyas de bé, hasta ricas, més ricas que jo, que m’ha donat per l’elegància, hasta guapas, ho confesso, y hasta tontas, ho reconech, y ho reconech ab alegria. Jo, qu’apart de ser un ente inútil, sóch un bon noy, no deixo d’oferir un partit tentador; sense ser ni massa lletj (encare qu’això va a gustos), ni massa pobre (per més qu’això sia bastant relatiu), m’entrego verge de cos y d’ànima a la que tinga un xich de paciència per saber me conquistar; a més sóch incapàs de donar mala vida no diré a una dona, sinó a cualsevol objecte dels tres reines naturals, ja que diuhen que són tres. Pro, alerta, jo també calculo: tonta per tonta, prefereixo la més rica; rica per rica la més guapa; guapa per guapa… veurem. Y are hi penso, y la glòria? Sóch o no sóch geni del domini públich?; ¿envio o no envio una poesia a algun certamen de la costa de Llevant que’m dongui lo ruidós triumfo que’m va proporcionà aquella flor natural guanyada cuant era petit, és a dir, cinch anys enrrera?; ¿podran o no dirme «llorejat poeta» los amichs cuant me dediquin alguna cosa? Això és molt interessant y hasta estich pera fer un poema, qu’és tot lo que’s pot arrivar a dir. Que tinch grans disposicions literàrias ho sé de segur, y ho proba l’estar en aquet moment cremantme las cellas en compte de dormir tranquilament, qu’és lo que fa la gent vulgar cuant té son. Pro jo, a pesar de no ser vulgar, ¿sóch capàs, «verbo y gracia», de fer una revolució en la literatura? «Ecco il problema», que diu en Rossi.9 D’una me sembla que sí, pro de l’altra veig que no la faig; y això és d’una realitat abrumadora: perquè si no faig això, què faré? Ah! Ja ho sé: per de prompte faré una cosa, anarmen al llit, y això és un gran servey que presto a las lletras, servey complertament desinteressat y hont hi brilla la més pura abnegació, perquè no ha de reportarme cap glòria, y la glòria pe’ls ignoscents com jo és cosa de més preu que la salut corporal, la que m’està dihent ja fa estona qu’és l’hora acostumada de dormir. Dormir! Gran cosa, sobre tot cuant se té son. A dormir donchs, ja que som a la primavera:

Oh! primavera!, gioventù dell’anno

Gioventù!, primavera della vita10

13 Maig 86. 12 nit

Aquí acaba la meva joventut. Una obra de geni, lo «Werther», me convertí de noy en jove. Un fet, la pèrdua de la meytat de la fortuna de casa, me converteix de jove en home. Edat la més hermosa de la vida, adéu per sempre! Ilusions d’amor y glòria, a Déu siau.

30 Juny 1886
J MARAGALL11

Manuscrit de les Notes autobiogràfiques
AM, mrgll-Mss. 7-8bis-1/25

10 OCTUBRE 1910

Y are han passat vint y cinch anys, y avuy ne compleixo cinquanta. Só casat ab la mellor de les dones, que m’estima ab passió, tinch dotze fills bons y sans, casa pròpia y esbarjosa, una fortuna suficient a mantenirme ab els meus, un nom honrat pels meus conciutadans, una glòria de poeta y una salut de cos y d’esperit que no’m fa anyorar els vint y cinch anys. Al contrari: en aquet meteix moment acabo de rellegir lo escrit vint y cinch anys endarrera y dono gràcies a Déu que d’aquell jove tant caygut moralment n’hagi volgut fer l’home qu’ara’m sento. Y en dono a Déu totes les gràcies (y al meu pare que ja és en Ell12 y me deixà, [en una ratllat] com fruyt del seu travall de tota la vida, en una posició material desembrassada d’hont ha eixit el meu desembràs moral y ha sigut base de s’altesa), perquè jo no hi he posat res del meu esforç. Déu, que m’ha negat la fortalesa, [m’ ratllat] ha tingut sempre en la seva mà la meva debilitat, féntmela sana, y portantme ab ella y tot a resultats admirables y sempre superiors als meus mèrits. He sigut un home de sort, una pura criatura de la Providència Divina. Tot quant sóch y tinch ho dech (però directament, m’enteneu?, no mitjançant cap esforç meu) al Pare qu’està en lo cel y al qu’m donà aquí en la terra. He passat certament en aquets vint y cinch anys tribulacions exteriors i interiors però cap tant forta que no m’en hagi [alsat ratllat] revingut ab ganància. He passat moltes inquietuts, moltes angúnies, espants, contrarietats, mortificacions, perills, trastorns y penes; però tot axò tant proporcionat a la meva feblesa que al punt que’l meu cos o el meu esperit s’anaven a rompre, el pes m’ha sigut tret de sobre, y una maravellosa elasticitat de la meva naturalesa m’ha redressat sense que jo sabés com podia esser. Axís me trobo a cinquant’anys jo, que no sóch fort, ab una sensació de agilitat jovenil; jo, [ab ratllat] temperament egoista de somniador y solitari, fet cap d’un gran casal y [com ratllat] ab reputació de patriarca; jo, de petit esperit y petit travall, considerat com un dels grans enteniments de mon [temps ratllat] lloch y temps; jo, que ab prou feynes me sabria guanyar la vida per mi sol, respectat per home de posició social independent y desembrassada; jo, que’m sento tantes xacres y febleses morals, estimat com un home pur y fort. Semblo esser molt més de lo que só, y tot lo que só m’ha sigut donat de gràcia; y beneficio, a més d’aquet do, d’aquella apariència. Senyor, Senyor! Teniume en la vostra mà y puga al menys mon agrahïment servarme digne dels vostres beneficis!

Are miro com el somni d’una sola nit aquets vint y cinch anys de vida. Me veig anant pels carrers de la ciutat ab el meu pare, tots dos ajupits igualment, ell pels seixante anys de travall seguit y el trastorn de sa fortuna ab ells guanyada pessa a pessa; jo, ab els meus vint y cinch, pel disgust de vèurem violentament arrencat dels meus somnis indolents per compartir aquella carga. Me veig anant ab ell de casa en casa de la gent de negocis sofrint humillacions, negatives, falses promeses, compassió, misèries. L’esperit se’m revolta, odio a tota aquella gent; m’ofega la inquietut que veig a casa, els sospirs, els ulls plorosos, l’amenassa de la pobresa; però la meva revolta no porta energia, porta sols un impuls de fugir de tot allò, d’anàrmen, d’anàrmen lluny, molt lluny, al camp, a la soletat, a ferme una vida nova d’abstenció, d’oblit, de «ahí queda eso». Però és un impuls desesperat, perquè no’m sento la força d’obehirlo. Els meus me fan una trista pena, perquè ni tinch ganes ni valor per ajudarlos, ni cor de deixarlos: els altres, els enemichs, me fan un trist odi, perquè ni tinch paciència per soportarlos, ni força per lluitarhi. Y els moments, els brevíssims moments que tinch per mi, per mi tot sol, me trobo l’esperit marcit y havent perdut tot gust per les lectures, per la poesia, per tot deliqui solitari, qu’era avans el meu refugi.13

En mitj d’aquesta nubolada apareix un raig de sol pàlit y breu. Aquell estiu, a instància d’un amich,14 vaig a passar una setmana a Puigcerdà. Aquet viatge és per mi un moment de respiro. L’alta montanya me dóna una gran impresió, un embriagament. Arrivo a la Cerdanya com a un paradís. La vida independent de fonda, lluny de la família per primera vegada a la vida, les relacions superficials que hi lligo, me són com un bàlsam demunt l’adoloriment; la joventut reprèn un instant el seu domini; sóch felís... una setmana. Ademés, vaig allí a vistes, és dir, per conèixe a una noya que aquell amich vol fermhi de bo. Y vénen les pessigolles del galanteig, la primera aventura amorosa positiva de la meva vida: quant migrada!, quant amanida y poch espontània!, quant de noy y noya de sa casa!, quant burgesa! Però, tant se val, és la primera... y jo tinch vint y cinch anys. De modo que, [amb por ratllat] després de les presentacions, ab conciència ja del segon fi, després de les mútues mirades investigadores [rescrit a partir de d’investigació] y mueques de costum, després d’uns passeigs en barca per l’estany que a mi se m’afiguran el cim de lo romanesque, y ajudat per l’enorme sediment de matèria novelesca absorvit durant tants anys de desenfrenades lectures, m’en vaig d’allí ab la convicció de que he sigut felís una setmana; de que estich enamorat d’aquella noya —que a més m’han dit qu’era un bon partit—, y m’en torno a casa, a la tribulació, a la galera... però ab una espurna de somni per aconsolarmhi.

Y axís passo aquell hivern bregant ab les inquietuts de casa, no diré amaynades, però normalisades, y distrayéntment tot lo que puch ab les meves escapatòries al Ateneo15 (hont les revistes y els llibres me posan al corrent de la superficialitat intelectual del món y hon pedantejo una mica ab els companys qu’hi trobo), y sobre tot ab les meves nits al teatre del Liceo que ve a esser per mi el cim y compendi de la vida social y del goig artístich... d’òpera. Dels vint als trent’anys el Liceo fou la meva finestra al món. Aquella fou la meva gran vida de relació de la joventut, la meva escola social, la meva ilusió de cada dia; allí he fet la joventut, he bromejat ab el jovent, m’he enamorat (sempre silenciosament) de totes les vehïnes de temporada en la sala y de totes les cantants guapes en les taules; he discutit totes les escoles... d’òpera, m’he entusiasmat en els partidismes de tenors... y també hi he sofert moltes mortificacions per la meva timidesa y poch garbo en l’alternar ab aquella alta societat. Oh!, quina escola més barcelonina, més mesquina! Y pensar que per mi allò era el cel! Allí anava també la noya de Puigcerdà, allí jo la mirava... y la seguia també un xich als mitjdies pel passeig de Gràcia; però no m’atrevia a més que a salutarla perquè, en la meva timidesa natural, no’m semblava que la nostra lleugera coneixença a Puigcerdà m’autorisés per res més.16 Però fou el cas que mentrestant un altre pretendent d’ella fins llavores indecís s’avançà, y un bon dia me la veig ab ell al costat ja com promesos.17 Axò me situà bellament en la simpàtica posició d’aymant poeta desdenyat [per ratllat] davant d’un nuvi acomodat, burgès; y axò me féu tant interessant a mi meteix que no puch dir si fou més el gust íntim que la desesperació superficial. Com era natural vaig fer uns versos d’amargantor heiniana,18 y els vaig enviar a la noya: y no sé com fou que al poch temps se rompé el prometatje; ara no sé com fou, però llavors jo vaig estar segur de que havia sigut pels meus versos, y [llavores sí que ratllat] al meteix moment, se’m declarà una passió qu’ara sí qu’anava de veres; y tot seguit vingué l’estiu, y jo m’en vaig una altra vegada a Puigcerdà fet un misto. Aquell any també hi anà tota la meva família, com la noya hi era també ab la seva, y allí, [començà el galanteig ratllat] sota els esguarts paternals d’una y altra banda, començà un galanteig cerrat19 y depressa que no hi hagué ja aturador possible. Però, si no aturador, era encara un fre la meva timidesa y aquell instint d’independència qu’aguanta al home més apassionat avans de donar el pas decissiu cap al matrimoni. Però ni axò hi valgué; perquè un zelós amich de les famílies, adonantse de la meva indecisió y de que s’acabava la temporada, me reprotxà enèrgicament el meu don juanisme (el meu don juanisme, Déu meu!, però jo meteix m’ho creya); me pintà la noya perdudament enamorada y sofrint horriblement en silenci, y apelà sèriament a la meva pietat y a la meva noblesa. Davant d’axò, qui no’s rendeix, en la gran vanitat dels 26 o 27 anys? Com últim baluart vaig oposar la manca d’ocasió de parlar a soles ab la noya. Mes l’altre digué: —Vol una ocasió? Demà la tindrà. Sia a tal hora en tal lloch, y jo m’encarrego de que hi parli a soles—. L’últim baluart va caure a trossos.

L’endemà a mitjdia, en un dels poètichs passeigs prop del estany, se trobaven les comitives estiuejadores. Jo’m vaig posar al costat de la noya qu’anava ab una amiga; al cap de poch un gran desitj d’asseures sota els arbres prengué a tothom; en un bell marge demunt d’un rierol, davant l’amfiteatre de les muntanyes llunyanes, ens asseguérem la noya, l’amiga y jo; els demés no trobaren lloch a propòsit sinó vint passos endarrera. Durant uns moments hi hagué converses trencades: una gran espectació surava demunt del pahissatje y de les famílies. A la fi algú del darrere cridà a l’amiga per alguna consulta urgent... y me trobí sol ab la noya. El cor me començà a batre de ferm: ella callava; el pit li onejava ab gran fatiga. Duya un vestit tot blanch, planxat de fresc. El rierol als peus, les muntanyes al davant, les famílies al darrera, el gran cel de la Cerdanya al demunt... y tot lo que havia d’esser dit fou dit.

Y quan fou dit tot lo necessari, hi hagué en nosaltres un involuntari mohiment, com aquell qui diu: —Ja està—. El bon amich tragué el rellotje: —Caram, ja és la una!— Tothom s’alçà com si [quelcom ratllat] un gran pes hagués sigut tret del demunt. La noya pantejant encara sofocada, però alegre, se reuní ab ses amigues: hi hagué gran animació, rialles, paraules que semblaven indiferents y no ho eren; y al entrar en la població ens disposàrem cap a dinar. Era el 24 d’Agost, encara m’en recordo.

L’endemà vaig anar a veure a la mamà (eran mare y filla única), vaig obtenir permís per escríurens. Al vespre ens acomiatàrem romànticament a la plassa, a la llum de la lluna; y al altre dematí vaig marxar a Barcelona ab els meus, després de comunicalshi el pas qu’havia donat. —[Vet ratllat] Mal de caps; vetaquí— digué el meu pare entre amohïnat y satisfet.

La noya a Puigcerdà, jo a Barcelona, començà una correspondència por todo lo alto. Déu meu!, eren les meves primeres cartes d’amor, a vintiset anys, d’un home que s’havia passat somiant ab una dona ideal tota la vida y qu’are, demunt d’aquella qu’era la seva promesa (oblidat ja del modo poch ideal com havia vingut a esserho) posava tota la cristallisació dels seus somnis... y tota la seva vanitat del home superior que se sentia! En aquets termes s’entaulà la correspondència per part meva; per part d’ella, ab tota la reserva de la noya casolana (que’s manifestava principalment en evitar, ab curiosa habilitat, l’usar la paraula «amor» que suplia ab «aprecio», «simpatía» y altres perífrasis); hi havia també una certa pretensió a [esser ratllat] mostrarse intelectual, y una certa ilusió en entendre’s ab un poeta: y [asò ratllat] aquesta combinació’s manifestava sobretot en [creur ratllat] ferse molt entenimentada y [sobretot ratllat] especialment molt religiosa, molt catòlica, reptant suaument les relliscades de la meva verba desenfrenada en la que saltavan follament les espurnes de tantes lectures mal digerides de la meva joventut. Allò de rebre cartetes ab sobrescrit de lletra femenina (baldament fossen tant poch furtives y tant enrahonades) me feya una ilusió tremenda: axò fou un gran derivatiu dels meus amohïnos per la qüestió d’interessos palpitant encara a casa meva.

Després d’un mes llarch, ella tornà a Barcelona. Ab quina ilusió vaig veure aquell vespre iluminades les finestres de casa seva. Al endemà vaig anar a visitarla y començà el festeig y l’enterarse’n els entrants de la casa. El festeig era per l’estil de les cartes, y ab tot y la meva gran ilusió per festejar, me resultava una mica trist, encongit. Per part tant de la mare com de la noya hi havia també una certa retenció, o indecisió... o no sé què: un glas. Un vespre (hi anava jo vespre per altri) al obrirme la porta la cambrera, vaig notar la casa més fosca y quieta que de costum, y la cambrera me féu entrar en altra part de la casa de lo que solia. Vaig restar una bona estona sol, sentint [un pes al demunt d’aquella casa ratllat] quelcom qu’m venia al demunt. Després sortí la mare (qu’era una senyora molt trista, sempre delicada), me digué que la noya estava indisposada, y qu’ella aprofitava aquella ocasió per dirme que com la meva relació ab la noya començava a saberse y axò podia esser inconvenient per si més endavant surtia algun obstacle, ella, la mare, creya més prudent que tot lo que s’havia de tractar més endavant, se tractés ja desseguida... ab axò que si’l meu pare volgués fer el favor de veure’s ab ella... [ect ratllat] ect. Estava comprès: s’havian enterat de la situació de casa meva y volian posar les coses clares. Vaig sentir un fret a dintre: vaig dir que’m conformava ab aquell desitj y vaig anàrmen.

El meu pare anà, en efecte, a parlar ab la senyora. Ella li preguntà la situació que pensava ferme per quan fos casat: ell li digué lo que podia fer; y ella, «fent molt el pobre», objectà que li semblava insuficient lo qu’entre la noya y jo reuniríam per sostenir una casa; y que ja que jo tenia carrera, podria cercarme quelcom (càrrech, empleo, ocupació) que suplís lo que mancava; però que, mentrestant que axò no era, semblava mellor que sospengués les meves assiduïtats ab la noya: que podia visitarles de tant en tant com un altre conegut, com un amich... però, res més.

Axò, qu’are comprench la rahó que tenia, pobra dona!, com mare prudent y previsora, [+ ratllat] llavores me volà com una pólvora. Com s’entenia? ¡Jo, un jove tant lluhït (per dins, s’entèn, que per fora may havia sigut un dandy), advocat, poeta, ab un talent qu’espantava y que per força m’havia de dur qui sab ahont, posat axís en interdicte per una miserable qüestió d’interessos! Sense encomanarme a Déu ni al diable, poso la mà a la ploma (era el meu fort) y etjego a la noya una carta de vuyt o deu planes, dientli en sustància que tot allò estava molt per sota del nivell del nostre amor; que jo no havia de prostituhir la meva inteligència posantme a fer de relator o de notari: que si ella m’estimava s’havia d’abandonar absolutament a una plena confiança en mi, pensés lo que volgués la seva mare; y que calia que m’ho digués des-seguida per saber jo a què atenirme. Resposta... de la mare: que la seva filla era [molt ratllat] massa bona minyona per pendre de si semblants resolucions y contestar cartes com aquella meva; que per axò la contestava ella, la mare (jo vaig suposar que la carta era dictada d’un canonge director espiritual de la família), per dirme qu’en els termes en què jo posava la cosa, més valia [no ratllat] que no’m recordés més de la seva filla. Vaig renegar de la mare, del canonge, y de la noya, que demostrava no tenir cor, ni voluntat, ni amor, ni res de sustància, y vaig donarme per lliberat d’aquella aventura... ab un gran respir de llibertat, m’en recordo: me vaig arreglar de bell nou la meva cambreta de solter, y de moment vaig sentir un pregon delit d’independència.20

NOTES

Agraeixo en aquest punt de la transcripció l’ajuda de Josep Murgades. Vegeu també la traducció que d’aquests versos va fer Maragall per a la seva adaptació d’algunes escenes del Faust a La Marguerideta. Barcelona: L’Avenç, 1904, 59-60. Cf. la traducció del Faust que va fer Josep Lleonart. Barcelona: Proa, 1982, 128-129. Al marge, en cursiva i entre [ ] els versos del Faust traduïts.

El 1885, tenim constància que Maragall havia escrit: «Òptica» (Lo Nunci, 22-IX-1878), «A n’ella» (Lo Nunci, 12-I-1879), «Lo barret de copa» (Lo Nunci, 9-II-1879), «Los reys» (Lo Nunci, 11-I-1880, signat amb les inicials JO-MA-GO), «A l’aureneta» (Lo Gay Saber, 1-II-1880), «Cansó nihilista. Traducció» (Lo Nunci, 24-IV-1880, signat amb les inicials JO-MA-GO), «Àngel, no volis!» (Lo Gay Saber, 15-IX-1880), «Tenirla a devant meu…» (apunts d’Història del Dret, curs 1879-1880), «Dins sa cambra» ( juliol 1881 i premiada amb la Flor Natural als Jocs Florals de Badalona el 15 d’agost del mateix any), «La tristura és ma estimada» (28-VII-1881, darrera pàgina de l’edició francesa del Faust que emprà Maragall), «Quan és que més gran delícia» (4 -XI-1881 ?), «La Roser» (VIII-1883), «Ella s’és ajupideta» (1883, quadern III d’alemany), «Jugant» (Ilustració Catalana, 15-X-1884), «A los quinse anys de la vida… » (1885 ?, al final de la traducció castellana de l’elegia de Goethe «Das Wiedersehen»), «A dins frisós madura…» (sense data, trobat a la pàgina 204 del primer volum de les Obres completes de Goethe).

Mite de Sísif a banda, vegeu alguna cosa més que ressons en el Werther (carta de 21-VI-1771).

Antonio de Solís y Rivadeneyra, Historia de la conquista de Méjico. Madrid: Imprenta de la Biblioteca Nacional Económica, 1874, 3 volums. L’Arxiu Maragall no en registra cap volum.

No he sabut trobar gaires referències a aquests viatges amb la família; l’hivern i l’estiu de 1877 són, però, dates versemblants.

De l’anglès «carrick», en català «carric».

Quan arribem a la secció XIII, full 10 del manuscrit, al costat de les xifres romanes escrites amb tinta, amb lletra de Maragall però escrit amb llapis, llegim: «[XIV]». Més endavant, a la secció XIV, full 11 del manuscrit, de la mateixa mà de Maragall i també escrit amb llapis, llegim: «[XIII] Aquest onze ha d’anar antes del deu». La lògica interna del discurs (i la diferent cal·ligrafia de la lletra ‘d’) porten a pensar que el canvi d’ordre que Maragall proposa és molt posterior a la redacció d’aquestes primeres Notes (1885-1886) i l’aproximaria més a la hipotètica, però versemblant, revisió que fa d’aquells papers abans de començar la redacció de les Notes dels 50 anys (1910).

Suposo que es refereix a la llarga galeria que comunica la Facultat de Lletres de la Universitat de Barcelona amb la de Ciències.

De les tres hipòtesis que proposo per a la identificació d’aquest Rossi, totes tres relacionades amb el món de la música, em quedo amb la tercera. La primera porta a Luigi Rossi (1598-1653), compositor italià, autor, entre d’altres, de l’òpera Orfeo. La segona a Lauro Rossi (1810-1885), autor de la música per a l’òpera bufa Il Domino Nero (1849). La tercera remet a Giacomo Rossi, llibretista esmentat a la nota següent.

El primer vers apareix a la comèdia pastoral de Giovan Battista Guarini Il pastor fido (1585), acte III, escena 1, però m’inclino a pensar que a Maragall, com a tants d’altres, els versos li devien arribar per altres camins. Tot i que van circular molt a través de la música —alguns madrigals de Monteverdi (llibres IV i V ); l’òpera del mateix nom de Haendel, sobre el llibret que en fa Giacomo Rossi a partir de la comèdia de Battista Guarini (1712 la primera versió i 1734 les altres dues)—, els versos van tenir també vida pròpia entre els escriptors del XVIII i XIX. Així, amb ressons leopardians, Victor Hugo va recollir els versos a «O mes lettres d’amour, de vertu, de jeunesse…», del recull Les feuilles d’automne (1831) i Flaubert els va posar amb un comentari irònic sota l’entrada «Jeunesse» del seu Dictionnaire des idées reçues. Tot això explicaria que, durant uns quants anys, els versos fossin utilitzats sovint com a lema de les composicions enviades als Jocs Florals de Barcelona (vegeu les capses dels Jocs conservades a l’Ardiaca).

Tot l’últim paràgraf, la data i la signatura, estan escrits de manera transversal i amb lletra molt gran damunt l’altre text.

Josep Maragall i Vilarosal havia mort el 5 de maig de 1900. Uns dies més tard Maragall contestava la carta de condol que li havia enviat el seu amic Roura en els termes següents: «Una calma, un endolçiment relatiu, regna en la família, y fins las atencions materials consegüents a la gran pèrdua foren paternalment previstas y atenuadas per aquell que segurament ja és al cel després d’haver cumplert en la terra lo seu travall de bondat que tothom alaba y beneheix per gran consolació de tots nosaltres. Déu vulla ferme tant bon pare com féu a n’ell, a qui, després de mort en la terra, estimo d’una manera nova y més gran y pura!», carta a Antoni Roura de 31-v-1900 (AM, mrgll-Mss. 6-62-3).

Cf. el final de les Notes dels vint-i-cinc anys, sobretot les últimes ratlles datades el 30 de juny de 1886, tot just una setmana després que el pare comuniqués el problema econòmic a la família.

Es tracta de Jeroni Buxareu; va convèncer Mullol, que estiuejava a Ribes de Fresser, perquè també anés a passar uns dies a Puigcerdà.

Hi ingressa el 23 de gener de 1886.

A la carta de 28-XII-1886, Maragall confessa al seu amic J. Lloret que «Por primera vez en mi vida creo que soy marcadamente correspondido por una mujer; pero sea que se ha estinguido ya en mí la fogosidad de la primera juventud, sea que las exterioridades de la niña responden sólo muy medianamente a mis ilusiones, o sea en fin que habiendo soñado yo constantemente me encuentre como nuevo y no del todo a gusto con la realidad, el caso es que siento por mi presunta novia más que una pasión amorosa, un cariño indulgente y protector» (AM, mrgll-Mss. 5-22b-30).

En termes més despreocupats parla del competidor que li ha sortit: «Por otra parte yo he estado a dos dedos de tener novia como tú; pero vino otro a tiempo, y fue, y me la quitó, y no sólo me la quitó sino que se quedó con ella. ¡Rasgo de abnegación digno de ser imitado!», carta a Lloret de 10-III-1887 (AM, mrgll-Mss. 5-22c-2).

Ignoro si es tracta d’alguns dels poemes publicats. Els llibres de Heine conservats a l’Arxiu Maragall són: Sammtliche Werke. Hamburg: Hoffman und Campe, 1885, volums 1, 2, 3, 5, 6, 11 i 12; Buch der Lieder. Berlín: Deutsches Verlasgshaus, s. a.; Poesías. Libro de los Cantares, traducció de Teodor Llorente. Barcelona: Daniel Coertezo y Cía, 1885. Cf. J. M. Miquel i Vergés, «La influència de Heine. L’evolució lírica del vuitcents», Mirador (30-VIII-1934), 6.

Amb el sentit de «serrat»: ‘estret’, ‘tancat’. Lligaria amb aquell raig de sol «pàlit y breu» de l’inici de la relació amb Teresa Ferran i amb el posterior festeig «una mica trist, encongit».

També és Lloret el primer a rebre la notícia de la ruptura. Els termes, òbviament, són molt més durs i sarcàstics. El final de la carta datada el 30-XII-1887 és contundent: «En cuanto a mujeres, creo que tardaré algún tiempo en fijarme en ninguna, sobre todo en ninguno de esos seres híbridos llamados señoritas» (AM, mrgll-Mss. 5-22c-6).

JOAN MARAGALL

Com si entrés en una pàtria

Amb Mireia Chalamanch i Oriol Genís

Dramatúrgia i direcció de Josep Maria Miró

Mireia Chalamanch (Barcelona, 1972)
Actriu i directora escènica. S’ha
especialitzat en espectacles literaris sobre
Joan Brossa, Enric Casasses, Fernando
Pessoa, Sylvia Plath, i col·labora amb el
cicle “Veus paral·leles” de la ILC.

Oriol Genís (Badalona, 1950)
Actor. Llicenciat en Interpretació per
l’Institut del Teatre de Barcelona. Ha actuat
sota la direcció de Xavier Albertí i Manel
Dueso, i ha posat en escena espectacles
sobre Kavafis, Boris Vian i Gogol.

Josep Maria Miró (Vic, 1977)
Autor i director. Ha escrit una quinzena de
textos, entre obres pròpies i dramatúrgies.
Actualment és autor resident al TNC en
el Projecte T6. Ha estat reconegut amb el
Premi Born, el Ramon Vinyes i el Marquès
de Bradomín, entre d’altres.

[...] La paraula és la cosa més meravellosa d’aquest món perquè en ella s’abracen i es confonen tota la meravella corporal i tota la meravella espiritual de la Naturalesa.

Amb quin sant temor, doncs, no hauríem de parlar! Havent-hi en la paraula tot el misteri i tota la llum del món, hauríem de parlar com encantats, com enlluernats. Perquè no hi ha mot, per ínfima cosa que ens representi, que no hagi nascut en una llum d’inspiració que no reflecteixi quelcom de la llum infinita que infantà el món [...]

L’oda infinita

Tinc una oda començada

que no puc acabar mai

dia i nit me l’ha dictada

tot quan canta en la ventada,

tot quan brilla per l’espai.

Va entonar-la ma infantesa

entre ensomnis d’amor pur;

decaiguda i mig malmesa,

joventut me l’ha represa

amb compàs molt més segur.

De seguida amb veu més forta

m’han sigut dictats nous cants;

pro, cada any que el temps s’emporta

veig una altra esparsa morta

i perduts els consonants.

Ja no sé com començava

ni sé com acabarà,

perquè tinc la pensa esclava

d’una força que s’esbrava

dictant-me-la sens parar.

I aixís sempre, a la ventura,

sens saber si lliga o no,

va enllaçant la mà insegura

crits de goig, planys d’amargura,

himnes d’alta adoració.

Sols desitjo, per ma glòria,

que si algú aquesta oda sap,

al moment en què jo mòria,

me la digui de memòria

mot per mot, de cap a cap.

Me la digui a cau d’orella

esbrinant-me, fil per fil,

de la ignota meravella

que a la vida ens aparella

el teixit ferm i subtil.

I sabré si en lo que penses

-oh poeta extasiat!-

hi ha un ressò de les cadences

de l’aucell d’ales immenses

que nia en l’eternitat.

[...] Poesia és dir bellament les coses i per dir bellament les coses s’ han d’haver vist bellament. Sentir l’empremta que en la matèria de les coses ha deixat el ritme creador. Perquè consistint la creació en l’esforç diví a través del caos, en l’essència de l’esforç està el ritme, o sia alternació d’acció i repòs. Així el trobem en el moure’s les onades en la mar, i en el petrificat oneig de les muntanyes; en la disposició de les branques en el tronc, i en l’obrir-se de les fulles; en els cristalls de les pedres precioses, i els membres de tot cos animal; en l’udol del vent i el de les bèsties, i en el plor de l’ home [...]

Com un test a la finestra...

Com un test a la finestra,

poses aquest llibre al ras

perquè es vagi omplint d’aromes

i de colors i de cants.

Se t’hi desclouen poncelles

una o altra cada dia.

Avui se desclou aquesta:

una més... ja fa alegria.

Diumenge

Qui no tinga en la finestra

dos testos de flors germans,

un aucell dins una gàbia

i un cor ben enamorat,

no sap lo que és benaurança

ni podrà saber-ho mai.

I a fe us disc que és bella cosa

el diumenge, al devetllà’s,

veure en les flors la rosada,

sentir l’aucell refilar

i, per gaudir-lo amb l’aimia,

un jorn de festa al davant:

amb l’aimia que us espera

abocada al finestral

amb el vestit dels diumenges

que és aquell de colors clars.

Abril

[...]

Amagat entre les branques

he sentit un rossinyol

- dolces boires, fresca pluja

de l’abril! -,

i un colom ha alçat el vol.

Fresca pluja matinera

de l’abril, arbres mullats...

N’he vist uns, tots de renglera,

que fullaven encantats. [...]

Les roses franques

He vist unes roses franques - d’un vermell pujat,

d’un vermell negrós - d’un vermell morat.

Penjaven gronxant-se - del mur d’un jardí;

ningú les pot heure - no es poden collir;

són les roses lliures - de la servitud,

són les roses franques, - no paguen tribut.

Ni de baix s’abasten - ni de dalt estant:

el gipó o el gerro - no se’n gaudiran.

Brillaral sol veuran-les - des de lluny la gent,

donaran la flaire - al bon grat del vent;

mes cap mà atrevida - les apomarà

ni alenada humana - les mustigarà.

No, com les flors altres, - són de qui les vol:

són lliures, són pures, - són del vent i del sol.

Passaran la vida - gronxant-se i rient

i abrusades se les emportarà el vent.

[...] Recordo un jorn pel nostre Pirineu, a ple migdia, que avançàvem perduts per les altes soledats: en el desert de pedra onejant havíem marrat tot camí, i debades interrogàvem amb ull inquiet la muda immensitat de les muntanyes immòbils. Sols el vent hi cantava amb interminable crit. De sobte, en el crit del vent sentírem un esquelleig invisible; i nostres ulls astorats, poc fets a aquelles grandeses, tardaren molt en obirar una eugassada que en un clot de rara verdor paixia. Esperançats ens hi encaminàrem fins a trobar el pastor ajaçat al costat de l’olla fumejant que el vailet, de genolls en terra, atentament vigilava. Demanàrem camí, i l’home, que era com de pedra, girà els ulls en el seu rostre extàtic, alçà lentament el braç signant una vaga drecera, i mogué els llavis. En l’atronadora maror del vent que engolia tota veu, suraven sols dues paraules que el pastor repetia tossudament: «Aquella canal...», i signava enllà vagament cap amunt de les muntanyes. «Aquella canal...»: ¡Que eren belles les dues paraules entre el vent gravement dites! ¡Que plenes de sentit, de poesia! La canal era el camí, la canal per on s’escorren les aigües de les neus foses. I era, no qualsevulla, sinó «aquella» canal; aquella que ell coneixia ben bé entre les altres per fesomia certa i pròpia: era alguna cosa aquesta canal, tenia una ànima; era «aquella canal...!» Veieu? Per a mi això és parlar.

Recordo una nit, a l’altra banda del Pirineu, en aquelles «mountines que tan hautes sount», que sortí de la fosca una nena, que captava amb veu de fada. Vaig demanar-li que em digués quelcom en la seva llengua pròpia, i ella, tota admirada, signà el cel estrellat, i féu només així: «Lis esteles...» i em semblà que també això era parlar.

Recordo, més recent, un cap al tard en una punta de la costa cantàbrica on els ponents són bells. La gent hi venia a veure el sol pondre’s en el mar. Venien enraonant, però en essent allà tothom callava davant del mar que mudava de colors. Vingueren dos homes de mar, silenciosos, i es plantaren davant de la costa immensa; i per una bona estona l’un al costat de l’altre callaren. Després l’un, sense moure’s ni girar-se al company, li digué: «Mira». I tothom que ho sentí mirà endavant, veient cadascú una meravella pròpia. També allò era parlar: i el que no és així, paraules buides.

«Aquella canal»... «Lis esteles»... «Mira...» Paraules que duen un cant a les entranyes, perquè neixen en la palpitació rítmica de l’Univers. Sols el poble innocent pot dir-les, i els poetes redir-les amb innocència més intensa i major cant, amb una llum més reveladora, perquè el poeta és l’home més innocent i més savi de la terra [...]

Paternal

(Tornant del Liceu en la nit de 7 de novembre de 1893)

Furient va esclatant l’odi per la terra,

regalen sang les colltorçades testes,

i cal anar a les festes

amb pit ben esforçat, com a la guerra.

A cada esclat mortal - la gent trèmula es gira:

la crudeltat que avança, - la por que s’enretira,

se van partint el món...

Mirant el fill que mama, - la mare que sospira,

el pare arruga el front.

Pro l’infant innocent,

que deixa, satisfet, la buidada mamella,

se mira an ell, se mira an ella,

i riu bàrbarament.

[...] ¿El cor no vos diu res, ara, mentres estan afusellant gent a Montjuïc, solament perquè en ella es manifesta amb més claredat aquest mal que és el de tots nosaltres? ¿El cor no vos diu d’anar a demanar perdó, a genollons, si convé, i els més ofesos els primers, per aquests germans nostres en desamor que volien aterrar per odi aquesta mateixa ciutat que nosaltres els deixàrem abandonada per egoisme? [...] ¿Com podeu estar aixís tranquils a casa vostra i en el vostres quefers sabent que un dia, al bon solet del matí allà dalt de Montjuïc, trauran del castell un home lligat, i el passaran per davant del cel i del món i del mar, i del port que trafiqueja i de la ciutat que s’aixeca indiferenta i poc a poc ben, ben a poc a poc, perquè no s’hagi d’esperar, el portaran a un racó de fosso, i allí, quan toqui l’hora, aquell home, aquella obra magna de Déu en cos i ànima, viu, en tots ses potències i sentits, amb aquest mateix afany de vida que teniu vosaltres s’agenollarà de cara a un mur, i li ficaran quatre bales al cap, i ell farà un salt i caurà mort com un conill... ell, que era un home tan home com vosaltres... potser més que vosaltres! [...]

¿No la sentiu la germanor amb aquests infeliços? No ho vulgueu saber lo que han fet: mireu-los només a dintre els ulls: vegeu sou vosaltres mateixos: un home com vosaltres; amb això n’hi ha prou: capaç de tot el vostre bé i de tot el vostre mal: com vosaltres del seu [...] ¿Matar-lo, matar-lo? Fredament per un tràmit senyalat i a una hora fixa, com si la justícia humana fos quelcom segur, infal·lible, definitiu com al mort que dóna? Què us en sembla? [...]

Després de la tempestat

Quan s’esqueixen els núvols sobre el cel

la ciutat surt rient de la tempesta,

regalant d’aigua lluminosa arreu,

remorejant de nou en sons de festa.

Recomença el remor en la ciutat

i en el rostre dels homes l’alegria:

els núvols sobre el cel s’han esqueixat,

la tenebrosa nit torna a ser dia.

Cadascú alça els ulls per si retroba

la gran blavor del cel, tan oblidada!

Beneita sies, tempestat passada,

perquè fas alçar els ulls a la llum nova!

[...] Que procurem fer penetrar l’ànima catalana en l’Europa, està molt bé; però suposar que, per a lograr això, haguem de negar lo català, està molt malament. Perquè llavores, què hi duríem a Europa? I no podent portar-hi res, el nostre europeisme seria que ella se’ns enduria a nosaltres; i no pels camins dels aires, sinó pels de França o d’Anglaterra, o els de qualsevulla nació ben europea per haver sabut ésser ben bé nació [...]

***

[...] A Catalunya, durant segles, per causes històriques encara no prou enfondides, mentres el català ha sigut el llenguatge viu i corrent, el castellà ha sigut el llenguatge de les idees generals i el literari. Aquesta divisió és contra naturalesa [...]

***

[...] Espanya ¿és un sol poble o és un agregat de pobles? ¿és un círcol amb centre, o és un joc d’atraccions de centres diferents? ¿és un astre o és un sistema d’astres? Ja ho veieu: tota la nostra història és posada aquí en qüestió, i ens hi juguem no sols el present, sinó el judici de tot lo passat, i sobretot, la immensitat de lo que està per venir [...]

Himne ibèric

I

Cantàbria! som tos braus mariners

cantant enmig les tempestats:

la terra és gran, el mar ho és més,

i terra i mar són encrespats.

La nostra vida és lluita,

el nostre cor és fort,

ningú no ha pogut tos fills domar:

només la mort, només la mort,

la neu dels cims, el fons del mar.

II

La dolça Lusitània - a vora del mar gran,

les ones veu com vénen - i els astres com se’n van;

somnia mons que brollen - i mons que ja han fugit.

Li van naixent els somnis - de cara a l’infinit.

Per’xò està trista - però amb dolçor:

Lusitània! Lusitània!

Esperança... amor...

III

De les platges africanes

ha vingut la gran cremor,

i els jardins d’Andalusia

han florit amb passió.

Flor vermella en cabell negre,

ulls de foc i cos suau,

ets la terra de les danses

perfilant-se en el cel blau.

Canta, canta, Andalusia,

el teu gran esllanguiment,

i en el vi de tes collites

do’m a beure el sol ardent.

IV

Al crit de la tramuntana, - ballem la sardana

a vora el mar blau:

davant la neu del Pirineu

sentint llunyans - uns altres cants...

Cap viu! Catalans,

s’anuncia el gran esdevenir.

Vindrà pels cims, - vindrà pel mar:

a tot arreu hem d’acudir

a punt per viure i per morir

per greu sofrir...per triomfar!

V

Una veu

Sola, sola enmig dels camps,

terra endins, ampla és Castella.

I està trista, que sols ella

no pot veure els mars llunyans.

Parleu-li del mar, germans!

VI

Tots

El mar és gran, i es mou, i brilla i canta,

dessota els vents bramant en fort combat,

és una immensa lluita ressonanta,

és un etern deler de llibertat.

Guaitant al mar els ulls més llum demanen,

bevent sos vents els pits se tornen braus;

anant al mar els homes s’agermanen,

venint del mar mai més seran esclaus.

Terra entre mars, Ibèria, mare aimada,

tots els teus fills te fem la gran cançó.

En cada platja fa son cant l’onada

mes terra endins se sent un sol ressò,

que de l’un cap a l’altre amor convida

i es va tornant un cant de germanor;

Ibèria! Ibèria! et ve dels mars la vida,

Ibèria! Ibèria! dóna als mar l’amor.

[...] Si jo torno d’Amèrica o bé d’Àsia, per exemple, a l’entrar a Europa tinc la sensació de trobar-me en quelcom que m’és més propi que els països d’on vinc; després, al travessar la frontera espanyola, em sento en quelcom més propi encara; al posar els peus en terra catalana, aquesta sensació és més intensa i forta; i al veure’m a Barcelona me sembla talment com si ja fos a casa; mes no tant encara com a l’asseure’m prop la llar i enmig dels meus.

Aquesta gradació de sentiments és la que ens fa dir segons les ocasions: nosaltres europeus, nosaltres llatins, nosaltres espanyols, nosaltres catalans, barcelonins [...]

[...] I aixís veig ara Montserrat, no com una muntanya que vol fer-se temple; sinó com enorme enderroc d’un gran temple que la natura recobra i vesteix amb se perpètua brotada nova. Com si s’hagués esfondrat la immensa cúpula i haguessin restat en peu els pilars atordits alçant els seus milers de braços, que ja no tenen res per sostenir, cap a la volta blava del cel, sense poder-hi arribar, i la llum del sol ha inundat el temple: entremig de les juntures de les pedres han brotat herbes i flors -aixís veig ara les penyes del Montserrat vorejades de verdor-; i en l’enderroc colossal de la volta esfondada, els precipicis han obert llurs goles, i s’hi han format camins, i els aucells hi han cantat. Heu’s aquí el temple que es va tornant muntanya: heu’s-el aquí recobrat per les forces naturals que el guarniran perpètuament amb gales de muntanya, sense per ‘xò deixar mai oblidat que fou un temple. Serà per sempre un temple obert a la perpètua força renovadora de la pietat... I això -penseu-ho bé- és lo nostre, és el símbol a què la nostra ànima s’és donada, és el miracle de Catalunya, és el Montserrat...

Les muntanyes

A l’hora que el sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

Part de dins de la canal

he vist l’aigua virginal

venir del fosc naixement

a regalar-me la boca,

i m’entrava pit endins...

I amb els seus clars regalims

penetrava-m´hi ensems

una saviesa dolça.

[...]

A l’ hora que el sol se pon,

bevent al raig de la font,

he assaborit els secrets

de la terra misteriosa.

[...] Aquest mes lo bonic són els ametllers que floreixen. Hi ha un esbojarrament d’innocència en el florir d’aquests arbres. Són valents, com hi ha món! Sembla que no sàpiguen lo que es fan. Només que tenen pressa per florir i, au! a florir. No s’atenen a lo que és i a lo que ha d’ésser. No pensen en lo lluny que és encara la primavera, ni amb els freds que encara esperen. No tenen compte a fullar primer, tastant els aires. Sinó que es veu que a mig primer son se desperten amb la gran frisança de florir, i sense escoltar ordre ni consell, se llencen alegrement a lo que el cor els demana. Se lleven a mitjanit amb gran gatzara, com infants per anar a un aplec.

Oh! Que expressiu el bon temps, quan totes les fulles comencen a treure el cap i tasten l’aire per assegurar-s’hi la florida! Primer la fulla, després la flor, després el fruit. - Tant se val, tant se val - sembla que responen -;¿no tenim ara el desig de florir? doncs florim! Quan ne tinguem de fullar, fullarem; i quan de fruitar, fruitarem. ¿Per què forçosament primer això, i després allò i desprès lo altre? Primer, lo que primer s’escaigui i, després, segons se vagi escaient. - Ah! cada cosa per son temps! - Sempre és temps de tot, quan n’hi ha l’ànsia!

I un dematí de gener sortiu enfredorits a la finestra, veiam si neva, i us trobeu amb la florida estesa dels ametllers que riuen! I aquella rialla vos pren i rieu amb ells. Vos rieu del fred i de tot l’hivern, i de la neu que vinga, i de la mort que espera. Però no amb el riure amargat del cansat de viure, ni amb el riure satànic del superb, ni amb el riure estúpid de l’embriac, sinó amb el riure lluminós d’innocent, per a qui la paraula mort no té cap sentit.

Diu que els pagesos, quan treuen compte dels conreus, ja descompten dels ametllers la meitat d’anyades perdudes: descompten la innocència de l’arbre. Oh! el bell descompte! I diu que aixís i tot, el rendiment és gras. Ja ho veieu si n’és de rica la innocència, i que mesquina davant d’ella els comptes segurs. L’ametller és esplèndid: llença les flors al fred sense comptar lo que n’esdevinga; i amb una anyada ensopegada en paga deu de perdudes. Perquè la flor de l’ametller és molt fecunda.

Jo, de l’ametller ne diria l’arbre de la llibertat!, i en plantaria un a cada casa [...]

Els ametllers

FULLS DE DIETARI

1901

23 gener:

Avui, per la primera i dolça volta,

m’ha sorprès la blancor dels ametllers

traient el cap per sobre dels recers

de l’hort blanc de les monges caputxines:

semblaven esfereïts

de sentir-se tan florits

tots sols entre les boirines.

6 febrer:

Avui semblaven valents

i semblava que cantaven

afrontant a tots els vents

i a les neus que els vents portaven.

Sota les neus imminents

Cantaven de l’alegria

d’haver florit innocents

abans de l’hora i del dia:

des del fons dels jorns vinents,

plorant, la Primavera els beneïa.

15 febrer:

Avui ha caigut neu damunt les flors

i damunt de les coses primerenques:

un matí de blancor que el sol ha fos.

A migdia poncelles vermellenques

han tret el cap florit entre la neu

i han resplendit enmig de la blancura:

els ametllers han dat gràcies a Déu

agitant llur rosada vestidura.

Sol, solet...

Quan jo era petit

vivia arraulit

en un carrer negre.

El mur hi era humit,

pro el sol hi era alegre.

Per lla a Sant Josep

el bon sol solet

lliscava i lluïa

pel carreró estret.

En mon cos neulit

llavors jo sentia

una esgarrifança

de goig i alegria.

REFERÈNCIES BIBLIOGRÀFIQUES

La paraula és la cosa... Elogi de la paraula, 1903

«L’oda infinita». Poesies, 1895

Poesia és dir... Elogi de la poesia, 1907

«Com un test a la finestra...». Poema inèdit. Arxiu Joan Maragall

«Diumenge». Disperses, 1904

«Abril». Fragment, 1908. Arxiu Joan Maragall

«Les roses franques». Disperses, 1904

Recordo un jorn... Elogi de la paraula, 1903

«Paternal». Poesies, 1895

El cor no vos diu... «La ciutat del perdó», 1909

«Després de la tempestat». Visions & Cants, 1900

Que procurem fer... «Entenem-nos», 1906

A Catalunya... «El catalanisme en el llenguatge», 1893

Espanya ¿és un sol... «El fantasma», 1908

«Himne ibèric». Solidaritat Catalana, 1906

Si jo torno... «El sentiment de pàtria», 1900

I aixís veig... «Montserrat», 1905

«Les muntanyes». Fragment, Enllà, 1906

Aquest mes... «La lliçó dels ametllers», 1904

«Els ametllers». Enllà, 1906

«Sol, solet...». Visions & Cants, 1900

Fragment de l’espectacle
Com si entrés en una pàtria, sobre poesies
i textos en prosa de Joan Maragall

Dramatúrgia i direcció de Josep Maria Miró
Selecció de textos de Mireia Chalamanch
i Oriol Genís

Estilista, Anna Estany;
música, Maria Andreu

Producció, L’Arrencacors

Coproducció Espai Betúlia – Ajuntament
de Badalona, Festival Lola 2010 i Fira
Mediterrània - Manresa

Aquesta edició, de 500 exemplars,
ha estat realitzada amb motiu
de l’obertura de l’Any Maragall 2010 – 2011,
que commemora els cent cinquanta anys de la naixença
i els cent anys de la mort del poeta,
al Saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat,
el 2 de març de 2010.